Ґу Ман схопився за голову, відчуваючи запаморочення.
Щоб приховати від інших…
Верхня частина «Лінь»…
Лінь’ань, Чу…
Ці фрагменти були схожі на гострі ножі, що встромлялися в його мозок, плавали в глибинах його хаотичного розуму та викликали пов’язані з ними спогади.
У трансі він ніби почув тихий спів:
- Червона бегонія, жовта бегонія;
як мелодійно вітер віє.
Хлопчина маленький від рідних далеко,
За мамою й татом серцем тліє*.
*Сенс і розмір можуть відрізнятися від оригіналу, бо анлейти, на які спираюсь, в цьому плані шкутильгають
Жінка з невиразним лінь’аньським акцентом співала дитячу пісню з південного берега річки Яндзи, заколисуючи дитину.
Червона бегонія, жовта бегонія…
Ґу Ман від болю зробив крок назад, в його черепі застукотіло. З одного боку його спогади розсіювались, з іншого ж деякі зараз отримали імпульс для відтворення. Розпорошене минуле в його свідомості було важко вловити, як плинний вітер і сніг, але раптом з’явилася тінь, що його розтривожила.
Він ніби побачив хатину в маєтку Ваншу. Тітка Лінь сиділа біля вікна з накинутою на плечі ковдрою. Вона поплескувала Ґу Мана, що засинав у неї на колінах, і тихенько співала:
- ...як мелодійно вітер віє.
Хлопчина маленький від рідних далеко...
Спогад невиразно сплив у його пам’яті очима дитини, що мружилась, усміхаючись, і сонно бурмотіла:
- Тітко Лінь, ти так гарно співаєш.
Очі тітки Лінь були ніжні, як весняні кетяги. Вона торкнулася волосся дитини і сказала:
- Якщо тобі подобається, тітка Лінь завжди співатиме для тебе.
- Ти не втомишся?
- Ні, - посміхнувшись, сказала жінка.
- Тобі не захочеться пити?
- Ні.
Дитина лежала й позіхала. Згорнувшись біля жінки, як маленьке звірятко, вона сказала:
- Тітонько Лінь, як було б добре, якби ти була моєю мамою.
Руки, що пестили його, раптом завмерли і трохи затремтіли.
Але тоді Ґу Ман абсолютно не помітив цих деталей і не підвів голови, щоб побачити складний вираз обличчя тітки Лінь. Він просто згорнувся і зручніше вмостився біля неї.
За відчиненим вікном маленької хатини опадали пелюстки, які вітер разом із весняним дощем завіював у кімнату.
Ніжно рожеві, вони нашадували прекрасний сон, який може в будь-який момент обірватись.
- Хлопчина маленький від рідних далеко,
За мамою й татом серцем тліє.
В глибині свого сну Ґу Ман раптом упав на коліна. Його голову наче розколоти тупою сокирою, він обхопив її й опустився на землю, важко дихаючи.
Він був схожий на вмираючу рибу, що дедалі сильніше здригалася.
Мужон Лянь сказав, що він, принаймні, має пам’ятати...
Пам’ятати що?
Що справжнє прізвище тітки Лінь – Чу, що він не був рабом в маєтку Ваншу, а був дитиною Мужон Сюаня та панни Чу… так?
Він не міг не згадати важливі речі, що заносив у свої записи, і слова, які він там неодноразово повторював: «В маєтку Ваншу тобі врятували життя. Минуле важко прояснити, а суперечки важко висловити. Я сподіваюся, що ти принаймні пам’ятатимеш про це і не будеш ускладнювати справи Ваншу-Дзюню».
Отже, до того, як втратити пам’ять, він уже знав правду, так?
Здавалося, в його свідомості щось затремтіло і деякі спогади, що було вже канули в безодню, виплили на поверхню, як дракон, що виринає з води.
Завдяки цій пісеньці про бегонію він смутно пригадав слова, які тітка Лінь сказала йому перед смертю.
Хвора жінка міцно стискала його руку, її зів’ялі губи слабко ворушилися, коли вона говорила:
- А-Мане… пані Джао… пані… Хоча вона… здається не дуже доброю… але вона… але вона не така, як про неї говорять у місті – що вона… гм, безжальна та ревнива жінка… вона… відрізняється від своєї сім’ї… У неї добре серце… але вона дуже вперта, і багато людей неправильно її розуміють… а вона не хоче пояснювати …
Але ти не можеш неправильно її зрозуміти… якби не вона… А-Мане, ти б не зміг з’явитися на цей світ…
Ти знаєш… Вона... вона врятувала життя тобі та твоїй матері, - на худому обличчі тітки Лінь з’явилася ледь помітна посмішка. - Тож, будь ласка, не ображайся на цих мати й сина. Насправді пані Джао та юний пан…
Вона промовляла ці слова, дуже важко дихаючи. Її бліді губи тремтіли, а погляд був прикутий до обличчя Ґу Мана, наче вона хотіла закарбувати його глибоко в своїй душі.
Її голос був тихим, наче в комара, але все ж, стримуючи сльози, вона продовжувала:
- Насправді… вона… їй теж можна поспівчувати...
Та хвороба взяла своє.
- Тітко Лінь! Тітко Лінь! - маленький Ґу Ман присів біля ліжка жінки. Очі жінки були ще розплющені, по щоках текли прозорі сльози, але світло в тих очах уже згасло. Тоді Ґу Ман ще не знав, що таке смерть, але зрозумів, що жінка, яка співала йому на сон дитячі пісні, напевно, вже ніколи не повернеться.
Він голосно заплакав. Вперше в житті йому було так сумно, що він не міг вникнути в передсмертні слова тітки Лінь.
Лише через довгий час він смутно зрозумів, що якщо тітка Лінь сказала таке, вона мала знати щось про його походження.
Принаймні мала знати, ким була його рідна мати.
Але вона не дала йому можливості запитати.
Потім Ґу Ман виріс.
Попри те, що Мужон Лянь завжди ускладнював йому справи та принижував його, він ніколи не обурювався і не сварився з ним.
Можливо, це через те, що тітка Лінь ніколи його ні про що не просила і єдиним її передсмертним проханням було не ускладнювати життя пані Джао та її сина. А може через те, що тітка Лінь ніколи йому не брехала і якщо вона сказала, що пані Джао була добра до них, то саме так і було.
І він повсякчас дивився на них із вдячністю.
З іншого боку, Ґу Ман завжди цікавився своїм походженням. Поступово в нього вималювались певні припущення з маленьких заборонених книжок та з чуток, що передавалися з вуст в уста.
Допоки йому не довелось одного разу прибирати запорошену бібліотеку маєтку Ваншу, де він знайшов коробку з перепискою між Мужон Сюанєм і панною Чу. Тоді нарешті все прояснилося. Нарешті він ясно зрозумів, що він син Мужон Сюаня і єдинокровний брат Мужон Ляня.
На той час і тітка Лінь, в пані Джао уже спочивали в могилах.
У Ґу Мана не було жодних беззаперечних доказів на підтвердження свого походження. Власне, на той момент у нього вже були власні мрії. Він довго жив у тіні, зустрів Лу Джаньсіня та групу друзів у низах. Він не мав бажання здирати до крові шкіру, щоб пристати до групи дворян, до якої мав належати.
Він стільки років був рабом, він розумів їхні труднощі, і тому більше волів вести людей через холодну печеру проти вітру, ніж бути самому.
Лиш один єдиний раз він відчув тужливий потяг до того, що було пов’язано з його походженням – при виді церемоніального вбрання Мужон Сюаня.
Він простягнув руку й ніжно погладив синю з золотом стрічку нащадків героїчних предків.
Поряд нікого не було і він бережно пов’язав її собі на лобі.
Беззаперечно, це належало йому, але він міг одягати це лише як злодій. Не встиг він ближче поглянути на себе в дзеркало, як двері позаду нього з гуркотом розчинилися.
До кімнати увірвався Мужон Лянь, його очі спалахнули від образи та гніву.
- Низький раб! Ти смієш торкатися речей мого батька? Зніми це!!! Зніми!
Мужон Лянь був вкрай нетерплячий, навіть потягнувся, щоб схопити стрічку Ґу Мана:
- Ця річ належить родині Мужон, ким ти себе вважаєш?! Ти не гідний…
У той час Ґу Ман був надто засмучений, щоб зрозуміти, що Мужон Лянь, який кинувся на нього виривати стрічку, був дуже стурбований і панікував.
Раніше він думав, що Мужон Лянь знущався над ним, бо він йому просто не подобався.
Але виявилося, все не так.
Він також знав правду про те, що вони двоє були братами, але ніколи її не відкривав. І насправді він знав її вже давно. Через це кожен крок Ґу Мана був ніби ляпасом йому по обличчі, кожен успіх Ґу Мана був як велика загроза його владі.
- Ви обидва спадкоємці по крові, і якщо ти погано вчитимешся, маєток Ваншу рано чи пізно стане його.
Як ти можеш не бути гіршим за хлопця з простолюду?
Мужон Ляню, ти маєш ставитися до нього як до меча, що висить над твоєю головою. Подумай про це, якщо одного дня він дізнається, що також є членом родини Мужон, хіба він не захопить твою владу?
Вони двоє, один раніше, другий пізніше, вже знали про своє кровне споріднення. Проте один із них завжди пильнував іншого й злісно спекулював. Другий же, пам’ятаючи останні слова матері, мовчки терпів і захищав.
До цього дня.
Ґу Ман, задихаючись, різко прокинувся від ілюзії...
Перед ним була непроглядна темрява. Він не знав, де він був, як довго був без свідомості, чи який сьогодні день, і його це не турбувало. Він лише ворухнув губами і підняв тремтячі руки, щоб прикрити повіки.
Навколо панувала мертва тиша.
Він лежав у темряві, його розум був в хаосі. Він з силою потер обличчя і відчув на руках вологу.
Він затремтів.
Кров з глибокої рани Мужон Ляня, здавалося, все ще була на його долонях.
Засідання двору закінчилося.
Імператор, заклавши руки за спину, стояв на балконі за тронною залою. Небо було сіре, темні хмари пливли до імперського міста. Навколо квітів лотоса в квітковому ставку літали бабки, а в повітрі вже відчувався запах грози.
- Ваша Величносте, фрагмент душі Кривавого демона-звіра взяли на випробування. Наразі все йде добре, - Джов Хе стояв осторонь, доповідаючи Імператору. - Однак у країні Ляо відбуваються часті переміщення. Я боюся, вони не хочуть залишати Чонхва надто багато часу. На сьогоднішньому засіданні двору Ваша Величність сказали, що вони можуть розпочати широкомасштабну атаку в будь-який момент, і я боюся, що не зможу розробити те, що Вам потрібно, до того як почнеться війна.
Імператор заплющив очі.
- Людина міркує, небеса порядкують. Фрагмент душі Кривавого демона-звіра було нелегко отримати, це вже можна вважати благословенням з небес. Вам не потрібно багато думати про це, просто робіть все можливе.
Джов Хе ствердно відповів, але йти не збирався.
Імператор повернув обличчя:
- Що? Є ще щось?
- Так, - сказав Джов Хе. – Фрагмент душі Кривавого демона-звіра дуже слабкий. Він не може повністю використовувати свою духовну силу. Цей підлеглий чув, що ґвоши країни Ляо збирав для нього духовну енергію за допомогою магічного ґуціня. Однак, на платформі Сишу немає такого інструмента чи його альтернативи, тож я смію звернутися по допомогу до Вашої Величності.
- То вам потрібен магічний інструмент, який би міг живити духовною енергією Кривавого демона-звіра?
Джов Хе кивнув.
- Це справді трохи складно, - насупився Імператор. – Цю справу можна було б доручити клану Юе. Однак здоров’я цього старого Юе Дзюньтяня дедалі гіршає. Нещодавно він забрав усю сім’ю Юе до старого володіння в Лінь’ані, щоб практикувати вдосконалення в печері Хуньтянь, і деякий час вони не повернуться.
- Тоді як щодо старійшини Цінсю? – спитав Джов Хе.
- Він також не в столиці. Він сказав, що врешті-решт він пов’язаний з кланом Юе. Хоча Юе Дзюньтянь відмовився визнати його, старий зараз на заході літ і Цінсю поїхав разом з ним, - сказав Імператор. - Три майстри артефактів Чонхва - Юе Дзюньтянь, Дзян Єсюе і Мужон Чуї – всі зараз в Лінь’ані.
- …
- Однак Кривавий демон-звір важливіший, - сказав Імператор. – Я сьогодні ж напишу листа й надішлю його Юе Дзюньтяню. Нехай знайде спосіб розробити магічний інструмент, поки він одужує в Лінь’ані. Не хвилюйся.
- Так.
Імператор хотів сказати ще щось, але в цей момент поспішно прибув слуга і прошепотів:
- Ваша Величносте, зовні чекає Сіхе-Дзюнь, хоче Вас бачити.
Тоді Імператор сказав Джов Хе:
- Можеш іти.
І до слуги:
- Впусти його.
Джов Хе пішов і зустрів Мо Сі в коридорі.
Минуло три дні від того, як Північна Прикордонна Армія повернулася з перемогою після Дадзе. За ці три дні чутки про те, що сталося на передовій, рознеслися з блискавичною швидкістю. Навіть Джов Хе, який не любив слухати про зовнішні справи, чув, що ґвоши Ляо в бою використовував Ґу Мана, щоб погрожувати Мо Сі, не кажучи вже про спекуляції на сердечні теми.
За якийсь час все місто охопило хвилювання. Хоча ніхто не наважувався відкрито розпитувати Мо Сі, майже кожна родина, кожні вуста таємно обговорювали стосунки між ним та Ґу Маном.
Усі згадали, як Мужон Лянь говорив, що Мо Сі таємно ходив до саду Лвомей відвідати Ґу Мана, як Мо Сі сперечався з Мужон Лянєм при дворі щодо того, під чию опіку має бути переданий Ґу Ман.
У той час ніхто нічого не запідозрив, але тепер все це виглядало дуже неоднозначно.
І Джов Хе, який на власні очі бачив, як Мо Сі забирав піддослідного в’язня, звичайно, мав більш чіткі припущення, ніж інші. Тому, побачивши Мо Сі в коридорі, він двозначно посміхнувся.
- Сіхе-Дзюню, Ви знову тут, щоб благати за свого доброго шисьона?
- …
- Цього разу це буде не так легко. Він підозрюваний номер один у нападі на Ваншу-Дзюня.
Мо Сі не звернув уваги на його слова. З холодним і красивим обличчям він пройшов повз нього, навіть не кліпнувши, і рушив до балкону тронної зали.
Коли він підійшов, Імператор сидів на краю поруччя і дражнив червоних бабок, що кружляли над ставком, стеблинкою гребінника.
- Ваша Величносте.
- Мм, ти тут.
Мо Сі не став ходити коло та навколо і прямо запитав:
- Як Ваншу-Дзюнь?
- За ним доглядає Мендзе. Він в не дуже хорошому стані. Минуло стільки днів, але досі немає жодних ознак того, що він може отямитись.
- …
- Але не хвилюйся, я все розумію і, хай там що, я не повірю, що на Ваншу-Дзюня напав генерал Ґу. Просто зараз він на порозі шторму, і його становище зовні має відповідати тому, що про нього думають інші, - Імператор зробив павзу, а потім продовжив: - Тюремна камера, в якій я тримаю його, тільки називається так, але я вже показував її тобі. Насправді це тиха кімната, де він може одужати та відпочити. Якщо хочеш побачити його, тобі не потрібно доповідати про це мені.
- Саме тому я тут, - сказав Мо Сі.
Імператор припідняв брови:
- Чому?
Перед тим, як прийти сюди, Мо Сі багато думав. Він хотів сказати Імператору, що навіть якщо той забезпечить найповніший захист Ґу Мана, він все одно не зможе бути спокійним. Він хотів сказати, що пережив занадто багато розлук з Ґу Маном у першій половині свого життя і не хотів, щоб той покидав його поле зору. Він навіть хотів прямо розповісти Імператору про свої стосунки з Ґу Маном.
Але коли дійшло до справи, йому здалося, що жодні додаткові пояснення не потрібні. Він відчув, що Імператор вже знає все і йому не було необхідності щось говорити.
Тож Мо Сі сказав:
- Я все ще планую таємно повернути його до маєтку Сіхе.
Після миті мовчання Імператор зітхнув:
- Сіхе-Дзюню, ти прекрасно розумієш, що ув’язнення його для допиту — це лише ширма. Ти також знаєш, що відтоді, як ви повернулися до міста, я весь час добре про нього піклувався. Темна демонічна енергія в його тілі збожеволіла, його розум і пам’ять настільки поринули в хаос, що він вже на межі, і я роблю усе можливе, щоб подбати про нього.
- Я знаю, - сказав Мо Сі. - Останні кілька днів я також був зайнятий у Військовому Відомстві, виїжджав рано і повертався пізно. Я знаю, що не міг про нього добре піклуватися, тому покладався на Вашу Величність з тим, щоб Ви подбали про мого шисьона.
- Добре, що ти розумієш…
- Але я закінчив усі поточні справи і хочу супроводжувати його особисто.
- …
Імператор прибрав травинку і бабки розчаровано розлетілися.
- Ти мені не довіряєш?
- Я просто пообіцяв йому, що більше його не покину.
Імператор зітхнув.
- Сіхе-Дзюню, зараз увесь Чонхва дивиться на вас із ним… Знаєш, ті чутки... - Він не закінчив фрази, зробив павзу та сказав: — Краще йому залишатися тут, зі мною.
Але Мо Сі не мав наміру щось обговорювати, він лише мовчки й наполегливо дивився на Імператора.
Через деякий час той поступився і, відчуваючи головний біль, сказав:
- … Добре, добре. Якщо хочеш, можеш забрати його з тої кімнати терапії. Але ти маєш бути дуже обережним: нікому не треба знати, що він все ще у твоїй резиденції.
Мо Сі стиснув кулаки і сказав:
- Дякую, Ваша Величносте.
Тільки-но він розвернувся, щоб піти забрати його, як помітив, що до них наближався високоранговий тіньовий охоронець палацу.
Той зістрибнув з карнизу і, хитаючись, опустився на коліна, очевидно, серйозно поранений.
- Ваш... Ваша Величносте!
Імператор був приголомшений:
- Що сталося?
- Вторгнення! До кімнати терапії… увірвався порушник!
Далі
Розділ 159 - Остання крапля
Кімната терапії. Біля ліжка Ґу Мана стояв стрункий, одягнений у чорне чоловік. У руці він тримав клинок, блискуче лезо якого все ще було в крові. Темно-багряна, вона по краплі стікала вниз. Ґу Ман сів на ліжку. Крізь напівпрозору штору він дивився на чоловіка, що повільно наближався до нього. Можливо, це спогади про минуле так сильно вплинули на нього і він ніяк не реагував. Лише дивився на непроханого гостя в холодному заціпенінні. Як раптом він запитав: - Чому ти хотів убити Мужон Ляня? Чоловік у чорному на мить був здивований: - … Звідки ти знаєш, що це я? Ґу Ман витріщався на нього: - Країна Ляо зробила мене схожим на вовка. У мене вовче чуття. Чоловік у чорному: - Зрозуміло... - То чому ти хотів його вбити? – повторив Ґу Ман. Насправді він не очікував, що чоловік у чорному відповість, але той повільно зупинився. Потім з-за чорної маски, що закривала його обличчя, почувся низький приглушений голос: - Ти помиляєшся. Я справді напав на Мужон Ляня, але я не хотів його вбивати. Просто дехто довірив мені це. - … - Але я дуже добре знаю, чому ця людина хоче його вбити, - сказав чоловік у чорному. - Мужон Лянь знає надто багато секретів. На її місці я б не дозволив йому жити в цьому світі. - Тоді як щодо мене? – знову спитав Ґу Ман. – Навіщо докладати стільки зусиль, щоб убити мене? - Ти знову помиляєшся. Я не маю наміру тебе вбивати. Ґу Ман подивився на кров, що капала з клинка, і сказав: - Переконливо. Чоловік у чорному погладив лезо й ледь помітно посміхнувся: - Якби я міг, я справді волів би просто позбавити тебе життя. Чисто і швидко. На жаль, це нелегко зробити. - Ти проник до цієї кімнати в глибині палацу, поруч нікого немає, і ти щось говориш про те, як нелегко забрати мою голову? Чоловік у чорному ледь помітно посміхнувся: - … Як і очікувалося, Мужон Лянь знає надто багато, а ти — надто мало, - але він, здається, не хотів більше нічого пояснювати Ґу Ману. Зрештою, в імператорському палаці Чонхва було повно майстрів. Якою б гарною не була його техніка пересування, якщо він надто довго тягнутиме, то не факт, що зможе успішно втекти, коли прибуде підкріплення. Тож він сказав: - Сьогодні я тут, щоб розповісти тобі секрет, якого ти раніше не знав. Ґу Ман трохи примружив очі. Він більш-менш розумів мету цієї людини. За словами ґвоши Ляо, його тіло було схоже на повний тріщин контейнер. Якщо певною мірою вплинути на нього, його поглине темна демонічна енергія і він перетвориться, по суті, на ходячий труп. Його відвідувач не мав наміру вбивати його, а хотів розповісти якісь таємниці. Очевидно, він хотів вплинути на його розум і розбити його серце. Ґу Ман сів прямо, блакитні очі дивилися на іншу людину. Це було не легко. Чутки, тяжке поранення Мужон Ляня, особистість тітоньки Лінь, його походження… Стільки хвиль і вітрів уже обрушилися на нього. Його спогади справді були в безладі і розсипалися, але принаймні він міг зберігати ясну свідомість. Він знав, що як тільки демонічна енергія вийде з-під контролю, вона неодмінно поглине його, тому йому не можна було падати у прірву. Але які таємниці міг знати цей чоловік, щоб вони могли розбити його? За коротку мить незліченна кількість здогадів промайнула в його голові, і ці здогади стали бронею, яку він наперед на себе одягнув. Він думав, що хай що розповість інший, це не вплине на нього. Поки чоловік у чорному не сказав два слова. - Небесна Обітниця. Перш ніж Ґу Ман зміг збагнути значення цих слів, його звірячий інстинкт змусив його мозок загудіти, а кров похолонути. Його блакитні, як озера, очі трохи округлилися. Він міг відчути, що чи то його високі мури, чи то броня, яку він одягнув – усе паде перед цими двома словами. Він інтуїтивно розумів, що йому слід зробити все можливе, щоб більше не слухати цього, але, як моль, приваблена бурхливим полум’ям, знаючи, що може загинути, він все одно пробурмотів: - … Що? - Ти ніколи не замислювався над тим, чому Його Величність дозволив Мо Сі очолити залишки твого війська? - слова чоловіка в чорному були схожі на гострі голки, що проколювали барабанні перетинки Ґу Мана. - Його Величність тоді хотів, щоб він очолив батальйон Багряного Пера. Як думаєш, чому такий чистокровний аристократ як він зрештою став командувачем твоєї Північної Прикордонної Армії? В грудях відчувся холодок. Чоловік у чорному продовжив: - Через Небесну Обітницю. Ніби прогримів грім. У нього всередині все запалало. - Одразу після того, як ти своїми руками штрикнув його, він протягом трьох днів і трьох ночей стояв на колінах перед тронною залою, притягнувши своє хворе тіло, щоб благати Імператора Чонхва про милосердя для залишків твого війська, - повільно проговорив чоловік у чорному. – Завжди такий гордий… тоді він просто ступив у бруд. Він заступався за тебе перед усіма цивільними та військовими чиновниками, захищав тебе, а все, що отримав за це – твій удар йому в серце! Знаєш, скільки людей в Чонхва з нього сміялося? У нього було багато ворогів і ті дворяни, які зазвичай не могли зрівнятися з ним, глузували з нього, кажучи, що він погано розуміє людей і що він одержимий. Навіть казали, що такий зрадник, як ти, з’явився в країні саме тому що він цього вчасно не зрозумів, що якби він міг побачити твоє справжнє обличчя раніше, ті невинні люди не загинули б дарма. Вони звинувачували його, звалили на нього всю провину за поразку. З одного боку, критика країни на його адресу, з іншого те, що ти відвернувся від нього. З одного боку його ненависть до тебе за зраду, з іншого – ваша з ним давня дружба, - чоловік у чорному чітко промовляв кожне слово, і вони перетворювалися на гострі голки, що пронизували душу Ґу Мана. - Ти думаєш, ти єдиний, хто страждав? Коли ти був у пеклі, він ніби перебував в підвішеному стані, живучи життям, гіршим за смерть. Різниця полягала в тому, що ти знав, навіщо йшов до пекла, але від нього ти все приховав, зробив вибір за нього та ігнорував його справжні почуття. Голос чоловіка в чорному сочився отрутою. - Ти довів його до цього. Ґу Ман за завісою зіщулився, наче його вжалила змія чи скорпіон. Його обличчя було бліде, як папір. - Ти не хотів нічого йому говорити і закрив йому очі. Ти боявся, що його вмовляння похитнуть твою рішучість, тому егоїстично відправив його на кордон. Так, ти був рішучим, але не дав йому навіть можливості попрощатися з тобою як слід! - Ні… Ні… - Ґу Ман обняв голову й скрутився в глибині ліжка. – Ні.. - Чому ж ні? Як це ні? Ґу Мане, ти загасив його віру, його гідність, його світло. Ти просто припускав, що він піде шляхом, який ти для нього проклав, і житиме чистим і безтурботним життям. Який же ти був самовпевнений! Від сильного болю Ґу Ман згорнувся калачиком, наче звір, що потрапив у пастку, і тихо заскиглив. - Це не так… Я не хотів, щоб він... - Ти не хотів. Але так сталося, — чоловік у чорному майже глузував із нього. - Саме через те, що ти все приховував, Імператор зміг використати життя решти 30 000 солдатів вдруге. Спершу з тим, щоб ти став шпигуном. Вдруге з тим, щоб він не збунтувався. Небесна Обітниця, - злісно проговорив чоловік у чорному. - Заради людини, яка, як він вважав, покинула його назавжди, твій Сіхе-Дзюнь на десять років вкоротив собі життя і дав клятву ніколи не зраджувати Імператора чи Чонхва. Цікаво, Ґу Мане, чи розповів він тобі все це, коли ти жалівся йому? Це було питання, відповідь на яке була очевидна, але воно важким батогом вдарило Ґу Мана, через що той затремтів усім тілом, його посинілі губи задрижали. Цікаво, чи розповів він тобі все це? Перед його очима ніби постало красиве обличчя Мо Сі з його глибокими рисами. Його довгі вії опустилися, закриваючи все, що вирувало в його очах. Мо Сі притиснувся чолом до його чола і прошепотів: - Шисьоне, все гаразд. Це все в минулому. У нас ще є ціле життя. Щоб дізнатися правду про зраду Ґу Мана, він ризикнув цілісністю свого духовного ядра. Він витягнув Ґу Мана з трясовини на берег, почув біль Ґу Мана, зрозумів його смуток і пообіцяв, що, хоч би що трапилося далі, він витримає це разом з Ґу Маном. Єдине, чого він йому не показав, це власних ран. Єдине, про що він не сказав Ґу Ману, це те, що їхнє «ціле життя» вже не є повним. Ті десять років давно стали клятвою для захисту залишку війська Ґу Мана – тільки він про це не знав. - А знаєш, що найсмішніше? Чоловік у чорному бачив агонію Ґу Мана, що вже був на межі. Він зробив крок уперед, його очі зловісно блиснули. - Найсмішніше, Ґу Мане, те, що ця його обітниця була марною. Ви з Імператором вже мали домовленість, але він був як дурень, який нічого не знав і був стурбований настільки, що не міг спати. Насправді ж, якби він не склав цієї обітниці, хіба Імператор скривдив би твоїх солдат? Він клекотав отрутою, просочуючи нею плоть і кров Ґу Мана. Перемога була у нього в руках, по виразу обличчя Ґу Мана було видно, наскільки той був враженим і розбитим. Він був схожий на павука, який рухає своїми вісьмома лапами, наближаючись по ретельно сплетеній павутині до здобичі, що потрапила в пастку. І останній удар... - Ти мав блискучий план, але він був твоїм прорахунком. Ґу Мане, якби я був родичем, який піклується про Мо Сі, найбільшим моїм бажанням було б, щоб він ніколи в цьому житті не зустрів тебе. Ніби порцелянова поверхня тріснула, видаючи тривожний звук. - Це ти завдав йому шкоди. Наче лопнула тятива і Ґу Ман завив від болю. Він вдарився чолом об матрац, його спина зігнулася, пальці вп’ялись у волосся, а горло було сповнене звіриного плачу. Небесна Обітниця. Небесна Обітниця!!! Здавалося, він знову відчув той вітер на галявині Академії багато років тому. Колихалося гілля берез. Під деревом сидів гарний хлопець і їв дзондзи. Відчувши його погляд, він тихо звів на нього очі. Цю пару ясних чорних очей. Коли він вперше побачив цього юнака, йому здалося, що той схожий на рідкісний нешліфований нефрит… Зрештою, саме він став першою шаховою фігурою, яка пала на їхній шахівниці. А Ґу Ман досі про це не знав. - Сіхе-Дзюнь, Ваншу-Дзюнь, Лу Джаньсін… Ґу Мане, ти думаєш, що біди цих людей ніяк з тобою не пов’язані, але ти помиляєшся. Коли ти став правою рукою Імператора і планував своє правосуддя, вони всі стали шаховими фігурами в твоїх руках. Сказавши це, чоловік у чорному поклав перед ліжком Ґу Мана маленький нефритовий сувій із записом обітниці Мо Сі. Потім тихо визирнув назовні. Він знав, що довше залишатися тут не можна, бо відчував наближення до кімнати терапії сильної духовної енергії. Він мав уже йти. Але він був певен, він знав, що Ґу Ман не зможе витримати цього удару – той уже був на межі, а він на додачу ще й залишав йому вкрадений сувій із записом цього жорстокого минулого. Чоловік у чорному прошепотів: - Якщо ти не віриш тому, що я сказав, нефритовий сувій неможливо підробити. Ти можеш добре роздивитись, яким жалюгідним зробило Сіхе-Дзюня твоє неправильне рішення. Він вклав меча в ножни і, перш ніж прибули Мо Сі та інші, підлетів до карнизу та швидко зник.
Читати
Відгуки
Хто ж це може бути?🤔