Ґу Ман прослідував за Мужон Лянєм, збентежений і здивований тим, що той хотів його бачити.
Хоча він зараз мало що пам’ятав про Мужон Ляня, та все ж ясно розумів, що той ніколи не ставився до нього добре – годі й говорити про те, щоб купити йому коробку солодощів і вибачитися перед ним.
Любов і ненависть в дитинстві були не надто складними. Штовхни дитину і вона образиться, але дай їй наступного дня солодку гарбузову паличку - і образа зникне. Тому Ґу Ман був упевнений, що ніколи не отримував від Мужон Ляня коробки з солодощами. Якби отримав, їхні подальші стосунки не були б такими похмурими.
Сповнений сумнівів, він пішов за Мужон Лянєм аж до хатини тітки Лінь.
Біля хатинки росло персикове дерево. Був саме період цвітіння і воно пишно квіло. Мужон Лянь зупинився під квітучим деревом, поправив свій одяг і двічі кашлянув. Він пересвідчився, що справляє враження юного господаря, а тоді підняв руку і хотів стукати в двері.
Але перш ніж його кісточки торкнулися дверей, він почув голоси двох жінок, що розмовляли всередині.
- Як він так поранився? - голос жінки, яка заговорила першою, був величний і жорсткий - це був голос матері Мужон Ляня, пані Джао. - Я сказала тобі взяти дитину - і ось як ти доглядаєш за нею?
Коли Мужон Лянь почув голос своєї матері, на його обличчі відобразився благоговійний страх і здивування. Він опустив маленький кулачок, що був було готовий постукати.
Тоді з-за дверей почувся м’який і боязкий голос тітки Лінь:
- …Вибачте, я була необережна.
- Я не думаю, що ти була необережна, просто безмозка. Тітко Лінь, хіба ця пані маєтку Ваншу колись знущалась над тобою в останні кілька років? Ця дитина була серйозно поранена - чому ти не повідомила мені? Думала, що я не допоможу?
Тітка Лінь поспішно сказала:
- Ні, ні. Я не…
Пані Джао холодно пирхнула:
- Немає потреби пояснювати. Я знаю, що ти завжди мене ненавиділа. Усі люди з Чонхва вважають мене ревнивою жінкою і лиходійкою. Хіба ти виняток?
- Пані…
- Годі, - суворо сказала пані Джао. - Я заберу дитину. Добре виконуй свою роботу і не показуйся мені на очі.
Тітка Лінь нічого не сказала, але за дверима почулися кроки.
Через деякий час повітря прорізав підвищений голос пані Джао.
- Що ти робиш?
Тітка Лінь прошепотіла:
- Пані, будь ласка, я вас прошу, залиште його мені. А-Ман залишиться сам, він боїться чужих людей. Він не зможе у вас відпочити.
- А я чужа?
- Ні...
- Тоді чого йому мене боятись? Може я його з’їм чи отрую?
- Я не це мала на увазі…
- Тоді чому не пропускаєш? Чого хвилюєшся? Думаєш, як не бачитимеш його, йому заподіють шкоди?
- ...
- Тітко Лінь, ти ж маєш розуміти. Я голова сім’ї Ваншу, а він – дитина сім’ї Ваншу!
Мертва тиша.
Голова Ґу Мана задзижчала. Він не міг повірити своїм вухам.
Що?
Хто дитина сім’ї Ваншу?
Пані Джао… Що, що вона мала на увазі… Про що вона говорила?..
Його кров загуділа, тим часом двері хатини зі скрипом розчинилися.
Ґу Ман не єдиний був приголомшений. Мужон Лянь також.
Він хотів утекти, але все його тіло, здавалося, було наповнене ртуттю і він просто стояв біля дверей, не в змозі рухатись.
І пані Джао наштовхнулася на нього.
- М-мамо…
Пані Джао вийшла з непритомним Ґу Маном на руках. Побачивши Мужон Ляня, вона сполотніла.
- Чому ти тут?!
Мужон Лянь підвів своє бліде обличчя й, затинаючись і панікуючи, заговорив до матері:
- Я… я…
Однак пані Джао, поставивши питання, не дала Мужон Ляню на нього відповісти. Вона раптом щось збагнула й підняла руку, щоб перервати голос Мужон Ляня. Потім прикрила двері, закриваючи їх від зору тітки Лінь.
Тітка Лінь:
- Пані…
- Не виходь!
- Пані… А-Ман справді боязкий… Він завжди боїться турбувати інших… - тітка Лінь розуміла, що вона дратує пані, та все одно вперто говорила далі. - Ви… Якщо побачите, що він захворів, не залишайте його у себе. Я маю...
- Замовкни! - пані Джао з тріском захлопнула двері.
Пані Джао не хотіла, щоб тітка Лінь знала, що надворі був Мужон Лянь. Вона звела брови й зціпила зуби.
- Ходи сюди.
Мужон Лянь не рухався.
- Ходи сюди!
Мужон Лянь все ще був приголомшений і зі страхом глянув на свою матір.
- …
Пані Джао вилаялася собі під ніс і схопила його за комір. З Ґу Маном у лівій руці і Мужон Лянєм у правій вона, не озираючись, попрямувала до своєї кімнати.
Там вона відпустила всіх слуг, кинула Ґу Мана на ліжко і запитала Мужон Ляня:
- Як багато ти чув?
Мужон Лянь був дуже маленьким і ніколи з подібним не стикався. Він був так наляканий, що не міг говорити, його широко розплющені очі були повні сліз і страху.
- Я задаю тобі питання. Ти ж чоловік - як ти можеш плакати лише від пари слів?
- Я, я… - Мужон Лянь усе ще тримав маленьку коробочку. Мати насідала його і він розплакався. – Я що, не дитина А-Нян (мами)? Ти підібрала мене?
Пані Джао завмерла.
Мужон Лянь не міг стримати плачу. Він подивився на пані Джао, на непритомного Ґу Мана на ліжку, і мало не захлинувся слізьми.
Пані Джао через якусь мить нарешті зрозуміла. Вона була піднесла руку до лоба, а потім грюкнула по столу.
- …Мужон Ляню! Про що ти думаєш? Як така видатна красуня, як я, могла народити таку неподобну дитину?
Нарцисизм Мужон Ляня був таким же, як і у пані Джао. Вже тільки це говорило про те, що він був її рідним сином.
Мужон Лянь підняв маленьку руку, витер сльози, схлипнув і сказав:
- Ти щойно сказала… ти сказала, що він… він…
Пані Джао звузила очі.
Мужон Лянь відчув тиск з боку матері. Його голос знітився, але він все ж тихо закінчив:
- Він з нашої сім’ї…
Цього разу пані Джао заговорила не відразу.
Вона підійшла до Мужон Ляня, взяла коробку із солодощами, яку той насилу тримав, і поставила її на стіл, вкритий вишитим золотом білим атласом. Потім налила в чашку фруктового чаю і повільно випила.
Після цього вона взялася крутити порцелянову чашку в своїх пальцях, підвела очі, але не глянула на Мужон Ляня. Її погляд упав на Ґу Мана. Через деякий час вона сказала:
- Мужон Ляню, підійди.
Мужон Лянь нерішуче підійшов до неї.
Пані Джао поставила чашку, трохи задумалась і, зрештою, взяла його за плече та сказала:
- Мені шкода... Ти мав дізнатися про це рано чи пізно. Я хотіла розповісти тобі, коли ти будеш старшим, але оскільки ти уже почув, немає сенсу приховувати це від тебе. Та цей секрет ти маєш поховати в своєму серці. Ти не можеш розповідати про це нікому, ніхто не має про це почути - зрозуміло?
Мужон Лянь розгублено кивнув.
Але як така мала дитина могла зберігати таємниці?
Пані Джао теж подумала про це і потягнула Мужона Ляня за руку. На кінчиках її пальців зібралося світло і вона намалювала на його долонці печатку. Очевидно, це була не хороша печатка, і Мужон Лянь негайно закричав:
- Мамо, болить!
- Це лише біль від нанесення печатки, - сказала пані Джао. – Вона не дасть тобі розкрити секрет, який ти сьогодні почуєш, до того, як ти станеш господарем маєтку Ваншу. Якщо ти скажеш щось не те, то зазнаєш набагато більшого болю, ніж цей. Тобі доведеться тримати язик за зубами.
Вона відпустила його долоню.
- Не звинувачуй матір у тому, що вона занадто жорстока. Ти народився в сім’ї Мужон. Якщо проявиш якусь слабкість або зробиш найменшу помилку, можеш втратити своє життя.
Після цього пані Джао дозволила Мужон Ляню сісти.
Деякий час вона дивилася, як той зі сльозами на віях прикривав свою долоню. Потім відкрила рот, роздумуючи, як все пояснити так, щоб дитина могла її зрозуміти.
- Твій батько… наші стосунки… - Вона задумалась і нарешті скуто сказала: - Насправді це завжди… було не так добре, як ти думаєш.
Мужон Лянь:
- …
Ґу Ман чув це раніше від Мо Сі. Попередній Ваншу-Дзюнь, Мужон Сюань, не любив пані Джао, йому подобалася дівчина з Лінь’аня. Однак через перешкоди знаті Мужон Сюань врешті-решт одружився не з нею, а з пані Джао, яка мала рівний з ним статус.
Але в таких справах, все ж таки, стороннім було відомо не все – всю правду знали лише ті, хто був безпосередньо в цьому задіяний.
З розповіддю пані Джао правда минулого поступово випливла на поверхню.
Виявилося, що хоч пані Джао і знатного походження, та раніше вона не жила в столиці. Її батько був губернатором на східному кордоні і її сім’я весь час жила у вотчині. Тільки з нагоди щорічного свята з приводу закінчення року губернатор Джао привозив своїх дружину та дочку до столиці, щоб віддати шану.
Джао Сусу була підлітком, коли побачила, як Мужон Сюань на бенкеті грав на цитрі для Імператора і тоді ж закохалася в цього молодого та багатообіцяючого дворянина.
Проте вона була гордою дівчиною і коли інші побачили її думки, вона зніяковіла і з усіх сил намагалася це заперечити, навіть навмисно дивилася на Мужон Сюаня зверхньо. В результаті враження Мужон Сюаня про неї було не найкращим і, тим паче, в нього не виникло до неї ніяких романтичних почуттів. Пані Джао ж була дуже високої думки про себе і вірила, що Мужон Сюань неодмінно помітить її красу і закохається в неї, навіть якщо вона буде закочувати очі при кожній їхній зустрічі.
Результат же, звичайно, був не таким райдужним.
Мужон Сюань не закохався в неї, а одного року, коли він був на полюванні, він зустрів дівчину, що втекла з Лінь’аня.
Він не знав, що сталося з цією дівчиною: вона, імовірно, травмувала голову і тому багато чого не пам’ятала. Знала тільки, що її прізвище Чу. Коли ж її запитували про щось інше, вона нічого не могла згадати.
Але окрім цього, все в ній було прекрасне. Вона була жвавою і ніжною, її вдача м’якою. Поступово Мужон Сюань закохався в неї.
Насправді, якщо заспокоїтися і добре подумати, то можна було б зрозуміти, що ці стосунки не мали майбутнього. Походження панни Чу було невідоме, статус низьким... усе вказувало на те, що вона не підходила Мужон Сюаню.
Однак Мужон Сюань тоді був надто молодим і дуже оптимістичним, тож пішов до Імператора, свого брата, зізнався у своїх почуттях і попросив його про одруження з панною Чу.
Взагалі це не було чимось абсолютно неможливим. Однак, на жаль, Імператор щойно погодився на пропозицію губернатора Джао і пообіцяв заручити з Мужон Сюанєм його доньку, Джао Сусу.
Більшість шлюбів чистокровних дворян заключалися через імператора. Він не очікував, що Мужон Сюань вже має милу серцю людину. Для збереження обличчя імператорської сім’ї він відмовив Мужон Сюаню в його проханні і постановив, щоб той розірвав усі зв’язки з панною Чу.
Але Мужон Сюань кохав її - як він міг на це погодитись?
Завжди м’який і поступливий, тоді він почав сперечатися з братом при дворі. Імператор був роздратований, але не хотів надто ускладнювати справи своєму братові. Зрештою він придушив свій гнів і неохоче сказав, що якщо Мужон Сюань справді не може відпустити панну Чу, то після того, як той одружиться з Джао Сусу та матиме сина, він може зробити виняток: підвищить статус панни Чу і дозволить їй вийти заміж за Мужон Сюаня в якості наложниці.
Імператор вважав, що вже зробив велику поступку, але несподівано його завжди тактовний брат цього разу виявився дуже впертим і відмовлявся відступатися бодай на крок.
Зрештою, він був розлючений.
Тоді слово взяв Юе Дзюньтянь, до чиїх володінь відносився Лінь’ань, і сказав, що він вирішив перевірити сім’ю Чу в Лінь’ані і виявив, що дівчини на прізвище Чу там взагалі не було. Така жінка, з невідомим походженням, могла бути тільки шпигункою або злодійкою.
У своєму гніві Імператор вирішив ув’язнити дівчину Чу та відправити її до платформи Сишу.
Коли все обернулося таким чином, Мужон Сюань міг лише погодитися на заручини і одружитися з Джао Сусу, благаючи залишити панні Чу життя.
Насправді, Імператор не вважав, що пані Чу може бути шпигункою. Він знав, що Юе Дзюньтянь скористався можливістю і сказав таке через особисті образи, тому він спочатку хотів просто використати панну Чу, щоб погрожувати Мужон Сюаню, а коли той слухняно одружиться і задовольнить вимоги важливого чиновника Джао, він відпустить її.
Але сім’я Джао була іншої думки.
Окрім надзвичайно самозакоханої Джао Сусу, яка не сприймала чутки всерйоз і не вважала стосунки свого чоловіка з панною Чу чимось серйозним, для інших членів сім’ї Джао ця Чу була як бельмо на оці, якого потрібно позбутися. Ще й Юе Дзюньтянь роздмухував полум’я, тож сім’я Джао почувалася все більш неспокійно.
Кілька разів все обдумавши, вони обійшли Імператора та підкупили заклиначів платформи Сишу з тим, щоб ті «відпустили» підставну панну Чу, справжню ж залишили й надалі використовували як тіло для випробувань і експериментів.
Спочатку вони думали, що це усуне камінь спотикання на шляху кохання їхньої дочки, але не існувало стіни без тріщини. Про підступні дії родини Джао швидко стало відомо Мужон Сюаню, який у той час був на передовій. Він уже був у дуже пригніченому стані, і ця новина ще більше похитнула його. У битві він був важко поранений ворогом і помер на зворотному шляху до міста, випустивши дух на березі річки Фушвей.
Сім’я Джао не думала, що цей план матиме такий зворотний ефект: вони не тільки не допомогли своїй доньці, але й залишили пані Джао вдовою. Коли прийшли погані новини, вона була вже на сьомому місяці вагітності і від горя та переживань народила хлопчика передчасно. Це був Мужон Лянь.
Після пологів пані Джао була пригнічена, переживаючи біль від втрати чоловіка. Вона не знала, що Мужон Сюаня примусили до весілля і насправді він не мав до неї ніяких почуттів. Вона думала, що вони двоє глибоко кохали одне одного, але їх розлучила смерть.
Трохи оговтавшись, вона пішла до кабінету покійного чоловіка, щоб зібрати його речі, і знайшла там стос листів – його переписку з панною Чу.
Побачивши в рядках безперервний потік почуттів та теплих слів, пані Джао нарешті збагнула, що була надто зарозумілою і що насправді ті чутки були правдою. Його чоловікові подобалася не вона, а та нікчемна біженка.
І, звичайно, така горда людина, як пані Джао не могла не розлютитись.
Вона влаштувала сварку зі своїми родичами, на яких була зла за те, що ті приховували від неї правду, бажаючи, щоб вона вийшла заміж саме в сім’ю Мужон. Вона вдарила по столу і з силою бахнула дверима, але легше від цього не стало. Коли ж вона подумала про пані Чу, то розлютилася ще більше.
Вона несвідомо стала посміховиськом, і все це сталося через клан Джао, що використав її як шахову фігуру, і через цю улесливу курву на прізвище Чу!
Розібравшись зі своїм кланом, як пані Джао могла залишити в спокої панну Чу? Після численних розпитувань вона зрештою дізналася, що ту на той час утримували в Кімнаті Асури платформи Сишу і вона пішла туди зі сповненим образи серцем. Дівчина Чу на той момент перебувала в розпорядженні заклинача-цілителя, що випробовував зілля.
«Улеслива курва», яку вона побачила на платформі, була заморожена за допомогою заклинань, з понівеченим до невпізнаваності обличчям, вкрай худим і кістлявим тілом, і...
З явно виступаючим животом.
- Минуло вже кілька місяців, але вона весь час була заморожена в секретному темному льоді. Перебування в такому протягом року еквівалентно лише двом-трьом дням зовні, - пояснив їй заклинач. - Ваш батько хотів одразу вбити її, але це було б надто очевидно і він боявся, що це може викликати підозри в Імператора, тому спочатку заморозив її.
Хочете вбити її зараз, пані?
Пані Джао:
- …
Вона була трохи ошелешена.
Коли вона побачила любовного листа, який її чоловік написав цій жінці, її серце сповнилося ревнощів і ненависті.
Але тепер через кригу вона дивилася на жінку приблизно такого ж віку, як і вона. Жінку, яка лише через невідповідне походження не могла вийти заміж за людину, яка їй подобалася. Її обличчя було зіпсоване, її життя під загрозою, вона навіть дитину свою не могла вберегти. І все це через її, пані Джао, родину.
Зрештою, панна Чу була такою ж, як і вона, жертвою на шахівниці.
Серце пані Джао повнилося змішаними почуттями. Вона знову подивилася на живіт, всередині якого було ще одне життя. Вона не була милосердною людиною, але нещодавно сама народила, і зараз серце її було м’якше, ніж раніше. Після довгих вагань вона, зрештою, не витримала і врятувала жінку.
Джао Сусу сховала панну Чу від усіх в темній кімнаті маєтку Ваншу. Вона також найняла небагатослівну акушерку, щоб та доглядала за нею, поки не народиться дитина.
Щоб зберегти це в таємниці, вона змінила прізвище панни Чу, взявши лиш верхню половину ієрогліфа – вийшло Лінь*.
*楚 – «Чу», в верхній його частині林 – «Лінь»
Відтоді панни Чу більше не існувало на світі, а в резиденції Ваншу з’явилася потворна жінка.
Ґу Манова тітка Ні.
Далі
Розділ 158 - Стрічка героя, яку не можна одягати
Ґу Ман схопився за голову, відчуваючи запаморочення. Щоб приховати від інших… Верхня частина «Лінь»… Лінь’ань, Чу… Ці фрагменти були схожі на гострі ножі, що встромлялися в його мозок, плавали в глибинах його хаотичного розуму та викликали пов’язані з ними спогади. У трансі він ніби почув тихий спів: - Червона бегонія, жовта бегонія; як мелодійно вітер віє. Хлопчина маленький від рідних далеко, За мамою й татом серцем тліє*. *Сенс і розмір можуть відрізнятися від оригіналу, бо анлейти, на які спираюсь, в цьому плані шкутильгають Жінка з невиразним лінь’аньським акцентом співала дитячу пісню з південного берега річки Яндзи, заколисуючи дитину. Червона бегонія, жовта бегонія… Ґу Ман від болю зробив крок назад, в його черепі застукотіло. З одного боку його спогади розсіювались, з іншого ж деякі зараз отримали імпульс для відтворення. Розпорошене минуле в його свідомості було важко вловити, як плинний вітер і сніг, але раптом з’явилася тінь, що його розтривожила. Він ніби побачив хатину в маєтку Ваншу. Тітка Лінь сиділа біля вікна з накинутою на плечі ковдрою. Вона поплескувала Ґу Мана, що засинав у неї на колінах, і тихенько співала: - ...як мелодійно вітер віє. Хлопчина маленький від рідних далеко... Спогад невиразно сплив у його пам’яті очима дитини, що мружилась, усміхаючись, і сонно бурмотіла: - Тітко Лінь, ти так гарно співаєш. Очі тітки Лінь були ніжні, як весняні кетяги. Вона торкнулася волосся дитини і сказала: - Якщо тобі подобається, тітка Лінь завжди співатиме для тебе. - Ти не втомишся? - Ні, - посміхнувшись, сказала жінка. - Тобі не захочеться пити? - Ні. Дитина лежала й позіхала. Згорнувшись біля жінки, як маленьке звірятко, вона сказала: - Тітонько Лінь, як було б добре, якби ти була моєю мамою. Руки, що пестили його, раптом завмерли і трохи затремтіли. Але тоді Ґу Ман абсолютно не помітив цих деталей і не підвів голови, щоб побачити складний вираз обличчя тітки Лінь. Він просто згорнувся і зручніше вмостився біля неї. За відчиненим вікном маленької хатини опадали пелюстки, які вітер разом із весняним дощем завіював у кімнату. Ніжно рожеві, вони нашадували прекрасний сон, який може в будь-який момент обірватись. - Хлопчина маленький від рідних далеко, За мамою й татом серцем тліє. В глибині свого сну Ґу Ман раптом упав на коліна. Його голову наче розколоти тупою сокирою, він обхопив її й опустився на землю, важко дихаючи. Він був схожий на вмираючу рибу, що дедалі сильніше здригалася. Мужон Лянь сказав, що він, принаймні, має пам’ятати... Пам’ятати що? Що справжнє прізвище тітки Лінь – Чу, що він не був рабом в маєтку Ваншу, а був дитиною Мужон Сюаня та панни Чу… так? Він не міг не згадати важливі речі, що заносив у свої записи, і слова, які він там неодноразово повторював: «В маєтку Ваншу тобі врятували життя. Минуле важко прояснити, а суперечки важко висловити. Я сподіваюся, що ти принаймні пам’ятатимеш про це і не будеш ускладнювати справи Ваншу-Дзюню». Отже, до того, як втратити пам’ять, він уже знав правду, так? Здавалося, в його свідомості щось затремтіло і деякі спогади, що було вже канули в безодню, виплили на поверхню, як дракон, що виринає з води. Завдяки цій пісеньці про бегонію він смутно пригадав слова, які тітка Лінь сказала йому перед смертю. Хвора жінка міцно стискала його руку, її зів’ялі губи слабко ворушилися, коли вона говорила: - А-Мане… пані Джао… пані… Хоча вона… здається не дуже доброю… але вона… але вона не така, як про неї говорять у місті – що вона… гм, безжальна та ревнива жінка… вона… відрізняється від своєї сім’ї… У неї добре серце… але вона дуже вперта, і багато людей неправильно її розуміють… а вона не хоче пояснювати … Але ти не можеш неправильно її зрозуміти… якби не вона… А-Мане, ти б не зміг з’явитися на цей світ… Ти знаєш… Вона... вона врятувала життя тобі та твоїй матері, - на худому обличчі тітки Лінь з’явилася ледь помітна посмішка. - Тож, будь ласка, не ображайся на цих мати й сина. Насправді пані Джао та юний пан… Вона промовляла ці слова, дуже важко дихаючи. Її бліді губи тремтіли, а погляд був прикутий до обличчя Ґу Мана, наче вона хотіла закарбувати його глибоко в своїй душі. Її голос був тихим, наче в комара, але все ж, стримуючи сльози, вона продовжувала: - Насправді… вона… їй теж можна поспівчувати... Та хвороба взяла своє. - Тітко Лінь! Тітко Лінь! - маленький Ґу Ман присів біля ліжка жінки. Очі жінки були ще розплющені, по щоках текли прозорі сльози, але світло в тих очах уже згасло. Тоді Ґу Ман ще не знав, що таке смерть, але зрозумів, що жінка, яка співала йому на сон дитячі пісні, напевно, вже ніколи не повернеться. Він голосно заплакав. Вперше в житті йому було так сумно, що він не міг вникнути в передсмертні слова тітки Лінь. Лише через довгий час він смутно зрозумів, що якщо тітка Лінь сказала таке, вона мала знати щось про його походження. Принаймні мала знати, ким була його рідна мати. Але вона не дала йому можливості запитати. Потім Ґу Ман виріс. Попри те, що Мужон Лянь завжди ускладнював йому справи та принижував його, він ніколи не обурювався і не сварився з ним. Можливо, це через те, що тітка Лінь ніколи його ні про що не просила і єдиним її передсмертним проханням було не ускладнювати життя пані Джао та її сина. А може через те, що тітка Лінь ніколи йому не брехала і якщо вона сказала, що пані Джао була добра до них, то саме так і було. І він повсякчас дивився на них із вдячністю. З іншого боку, Ґу Ман завжди цікавився своїм походженням. Поступово в нього вималювались певні припущення з маленьких заборонених книжок та з чуток, що передавалися з вуст в уста. Допоки йому не довелось одного разу прибирати запорошену бібліотеку маєтку Ваншу, де він знайшов коробку з перепискою між Мужон Сюанєм і панною Чу. Тоді нарешті все прояснилося. Нарешті він ясно зрозумів, що він син Мужон Сюаня і єдинокровний брат Мужон Ляня. На той час і тітка Лінь, в пані Джао уже спочивали в могилах. У Ґу Мана не було жодних беззаперечних доказів на підтвердження свого походження. Власне, на той момент у нього вже були власні мрії. Він довго жив у тіні, зустрів Лу Джаньсіня та групу друзів у низах. Він не мав бажання здирати до крові шкіру, щоб пристати до групи дворян, до якої мав належати. Він стільки років був рабом, він розумів їхні труднощі, і тому більше волів вести людей через холодну печеру проти вітру, ніж бути самому. Лиш один єдиний раз він відчув тужливий потяг до того, що було пов’язано з його походженням – при виді церемоніального вбрання Мужон Сюаня. Він простягнув руку й ніжно погладив синю з золотом стрічку нащадків героїчних предків. Поряд нікого не було і він бережно пов’язав її собі на лобі. Беззаперечно, це належало йому, але він міг одягати це лише як злодій. Не встиг він ближче поглянути на себе в дзеркало, як двері позаду нього з гуркотом розчинилися. До кімнати увірвався Мужон Лянь, його очі спалахнули від образи та гніву. - Низький раб! Ти смієш торкатися речей мого батька? Зніми це!!! Зніми! Мужон Лянь був вкрай нетерплячий, навіть потягнувся, щоб схопити стрічку Ґу Мана: - Ця річ належить родині Мужон, ким ти себе вважаєш?! Ти не гідний… У той час Ґу Ман був надто засмучений, щоб зрозуміти, що Мужон Лянь, який кинувся на нього виривати стрічку, був дуже стурбований і панікував. Раніше він думав, що Мужон Лянь знущався над ним, бо він йому просто не подобався. Але виявилося, все не так. Він також знав правду про те, що вони двоє були братами, але ніколи її не відкривав. І насправді він знав її вже давно. Через це кожен крок Ґу Мана був ніби ляпасом йому по обличчі, кожен успіх Ґу Мана був як велика загроза його владі. - Ви обидва спадкоємці по крові, і якщо ти погано вчитимешся, маєток Ваншу рано чи пізно стане його. Як ти можеш не бути гіршим за хлопця з простолюду? Мужон Ляню, ти маєш ставитися до нього як до меча, що висить над твоєю головою. Подумай про це, якщо одного дня він дізнається, що також є членом родини Мужон, хіба він не захопить твою владу? Вони двоє, один раніше, другий пізніше, вже знали про своє кровне споріднення. Проте один із них завжди пильнував іншого й злісно спекулював. Другий же, пам’ятаючи останні слова матері, мовчки терпів і захищав. До цього дня. Ґу Ман, задихаючись, різко прокинувся від ілюзії... Перед ним була непроглядна темрява. Він не знав, де він був, як довго був без свідомості, чи який сьогодні день, і його це не турбувало. Він лише ворухнув губами і підняв тремтячі руки, щоб прикрити повіки. Навколо панувала мертва тиша. Він лежав у темряві, його розум був в хаосі. Він з силою потер обличчя і відчув на руках вологу. Він затремтів. Кров з глибокої рани Мужон Ляня, здавалося, все ще була на його долонях. Засідання двору закінчилося. Імператор, заклавши руки за спину, стояв на балконі за тронною залою. Небо було сіре, темні хмари пливли до імперського міста. Навколо квітів лотоса в квітковому ставку літали бабки, а в повітрі вже відчувався запах грози. - Ваша Величносте, фрагмент душі Кривавого демона-звіра взяли на випробування. Наразі все йде добре, - Джов Хе стояв осторонь, доповідаючи Імператору. - Однак у країні Ляо відбуваються часті переміщення. Я боюся, вони не хочуть залишати Чонхва надто багато часу. На сьогоднішньому засіданні двору Ваша Величність сказали, що вони можуть розпочати широкомасштабну атаку в будь-який момент, і я боюся, що не зможу розробити те, що Вам потрібно, до того як почнеться війна. Імператор заплющив очі. - Людина міркує, небеса порядкують. Фрагмент душі Кривавого демона-звіра було нелегко отримати, це вже можна вважати благословенням з небес. Вам не потрібно багато думати про це, просто робіть все можливе. Джов Хе ствердно відповів, але йти не збирався. Імператор повернув обличчя: - Що? Є ще щось? - Так, - сказав Джов Хе. – Фрагмент душі Кривавого демона-звіра дуже слабкий. Він не може повністю використовувати свою духовну силу. Цей підлеглий чув, що ґвоши країни Ляо збирав для нього духовну енергію за допомогою магічного ґуціня. Однак, на платформі Сишу немає такого інструмента чи його альтернативи, тож я смію звернутися по допомогу до Вашої Величності. - То вам потрібен магічний інструмент, який би міг живити духовною енергією Кривавого демона-звіра? Джов Хе кивнув. - Це справді трохи складно, - насупився Імператор. – Цю справу можна було б доручити клану Юе. Однак здоров’я цього старого Юе Дзюньтяня дедалі гіршає. Нещодавно він забрав усю сім’ю Юе до старого володіння в Лінь’ані, щоб практикувати вдосконалення в печері Хуньтянь, і деякий час вони не повернуться. - Тоді як щодо старійшини Цінсю? – спитав Джов Хе. - Він також не в столиці. Він сказав, що врешті-решт він пов’язаний з кланом Юе. Хоча Юе Дзюньтянь відмовився визнати його, старий зараз на заході літ і Цінсю поїхав разом з ним, - сказав Імператор. - Три майстри артефактів Чонхва - Юе Дзюньтянь, Дзян Єсюе і Мужон Чуї – всі зараз в Лінь’ані. - … - Однак Кривавий демон-звір важливіший, - сказав Імператор. – Я сьогодні ж напишу листа й надішлю його Юе Дзюньтяню. Нехай знайде спосіб розробити магічний інструмент, поки він одужує в Лінь’ані. Не хвилюйся. - Так. Імператор хотів сказати ще щось, але в цей момент поспішно прибув слуга і прошепотів: - Ваша Величносте, зовні чекає Сіхе-Дзюнь, хоче Вас бачити. Тоді Імператор сказав Джов Хе: - Можеш іти. І до слуги: - Впусти його. Джов Хе пішов і зустрів Мо Сі в коридорі. Минуло три дні від того, як Північна Прикордонна Армія повернулася з перемогою після Дадзе. За ці три дні чутки про те, що сталося на передовій, рознеслися з блискавичною швидкістю. Навіть Джов Хе, який не любив слухати про зовнішні справи, чув, що ґвоши Ляо в бою використовував Ґу Мана, щоб погрожувати Мо Сі, не кажучи вже про спекуляції на сердечні теми. За якийсь час все місто охопило хвилювання. Хоча ніхто не наважувався відкрито розпитувати Мо Сі, майже кожна родина, кожні вуста таємно обговорювали стосунки між ним та Ґу Маном. Усі згадали, як Мужон Лянь говорив, що Мо Сі таємно ходив до саду Лвомей відвідати Ґу Мана, як Мо Сі сперечався з Мужон Лянєм при дворі щодо того, під чию опіку має бути переданий Ґу Ман. У той час ніхто нічого не запідозрив, але тепер все це виглядало дуже неоднозначно. І Джов Хе, який на власні очі бачив, як Мо Сі забирав піддослідного в’язня, звичайно, мав більш чіткі припущення, ніж інші. Тому, побачивши Мо Сі в коридорі, він двозначно посміхнувся. - Сіхе-Дзюню, Ви знову тут, щоб благати за свого доброго шисьона? - … - Цього разу це буде не так легко. Він підозрюваний номер один у нападі на Ваншу-Дзюня. Мо Сі не звернув уваги на його слова. З холодним і красивим обличчям він пройшов повз нього, навіть не кліпнувши, і рушив до балкону тронної зали. Коли він підійшов, Імператор сидів на краю поруччя і дражнив червоних бабок, що кружляли над ставком, стеблинкою гребінника. - Ваша Величносте. - Мм, ти тут. Мо Сі не став ходити коло та навколо і прямо запитав: - Як Ваншу-Дзюнь? - За ним доглядає Мендзе. Він в не дуже хорошому стані. Минуло стільки днів, але досі немає жодних ознак того, що він може отямитись. - … - Але не хвилюйся, я все розумію і, хай там що, я не повірю, що на Ваншу-Дзюня напав генерал Ґу. Просто зараз він на порозі шторму, і його становище зовні має відповідати тому, що про нього думають інші, - Імператор зробив павзу, а потім продовжив: - Тюремна камера, в якій я тримаю його, тільки називається так, але я вже показував її тобі. Насправді це тиха кімната, де він може одужати та відпочити. Якщо хочеш побачити його, тобі не потрібно доповідати про це мені. - Саме тому я тут, - сказав Мо Сі. Імператор припідняв брови: - Чому? Перед тим, як прийти сюди, Мо Сі багато думав. Він хотів сказати Імператору, що навіть якщо той забезпечить найповніший захист Ґу Мана, він все одно не зможе бути спокійним. Він хотів сказати, що пережив занадто багато розлук з Ґу Маном у першій половині свого життя і не хотів, щоб той покидав його поле зору. Він навіть хотів прямо розповісти Імператору про свої стосунки з Ґу Маном. Але коли дійшло до справи, йому здалося, що жодні додаткові пояснення не потрібні. Він відчув, що Імператор вже знає все і йому не було необхідності щось говорити. Тож Мо Сі сказав: - Я все ще планую таємно повернути його до маєтку Сіхе. Після миті мовчання Імператор зітхнув: - Сіхе-Дзюню, ти прекрасно розумієш, що ув’язнення його для допиту — це лише ширма. Ти також знаєш, що відтоді, як ви повернулися до міста, я весь час добре про нього піклувався. Темна демонічна енергія в його тілі збожеволіла, його розум і пам’ять настільки поринули в хаос, що він вже на межі, і я роблю усе можливе, щоб подбати про нього. - Я знаю, - сказав Мо Сі. - Останні кілька днів я також був зайнятий у Військовому Відомстві, виїжджав рано і повертався пізно. Я знаю, що не міг про нього добре піклуватися, тому покладався на Вашу Величність з тим, щоб Ви подбали про мого шисьона. - Добре, що ти розумієш… - Але я закінчив усі поточні справи і хочу супроводжувати його особисто. - … Імператор прибрав травинку і бабки розчаровано розлетілися. - Ти мені не довіряєш? - Я просто пообіцяв йому, що більше його не покину. Імператор зітхнув. - Сіхе-Дзюню, зараз увесь Чонхва дивиться на вас із ним… Знаєш, ті чутки... - Він не закінчив фрази, зробив павзу та сказав: — Краще йому залишатися тут, зі мною. Але Мо Сі не мав наміру щось обговорювати, він лише мовчки й наполегливо дивився на Імператора. Через деякий час той поступився і, відчуваючи головний біль, сказав: - … Добре, добре. Якщо хочеш, можеш забрати його з тої кімнати терапії. Але ти маєш бути дуже обережним: нікому не треба знати, що він все ще у твоїй резиденції. Мо Сі стиснув кулаки і сказав: - Дякую, Ваша Величносте. Тільки-но він розвернувся, щоб піти забрати його, як помітив, що до них наближався високоранговий тіньовий охоронець палацу. Той зістрибнув з карнизу і, хитаючись, опустився на коліна, очевидно, серйозно поранений. - Ваш... Ваша Величносте! Імператор був приголомшений: - Що сталося? - Вторгнення! До кімнати терапії… увірвався порушник!
Читати
Відгуки
А Я ЗНАЛА, в мене появилися підозри, коли в "авторці є що сказати" описували проблеми Мужонів і там появився Ґу Ман, він поставив запитання для іншого персонажа. Можливо це занадто натягнуто, але вже тоді я подумала, що Ґу Ман був не просто рабом Ваншу-Дзюня
Блін, ну це так по сімейно-драматичному, що хочеться плакать. Навіть уявити не могла, що так все от так. І взагалі якби все трохи по інакшому склалося в нього могла б бути нормальна сім'я
Ого настільки заплутана історія і цікава🤩🧐🧐