За кваліфікованим сприянням Гун'ї Сяо, мандрівники швидко подолали бар'єр палацу ХуаньХуа, стрімко наближаючись до мети.
В оригінальному творі квітки роси місяця та сонця приділялося не дуже багато уваги: згадувалося лише, що вона з'являється «в печері, вхід до якої прихований пишною рослинністю», адже цей представник місцевої флори ніяк не впливав на долю головного героя (і жодної з його численних дружин, якщо вже на те пішло) — навпаки, його використав супротивник Ло Бінхе при одній думці про долю якого Шан Цінхуа ставало нестерпно шкода себе.
Але саме тому Шень Цінцю й зважився на цей крок: якби ця трава належала до численних чарівних рослин, що потрапили на шляху Ло Бінхе, він би до неї навіть не доторкнувся.
Закони жанру невблаганні: замах на майно злодія нічим не загрожує, а ось той, хто позіхає на належне головному герою, ризикує уподібнитися до того, хто, намагаючись вкрасти курку, зрештою втратив жменю рису¹.
1. Намагаючись вкрасти курку, зрештою втратив жменю рису (tōu jī bù chéng shí bā mī) — кит. прислів'я, що означає, що у спробі досягти виграшної позиції людина може опинитися в ще гіршому становищі.
Нехай точне місце розташування цієї печери лордам було невідомо, тішило хоча б те, що на весь ліс Байлу вона була одна-єдина.
Клацанням пальців Шень Цінцю викликав яскраво-жовте полум'я, яке, зірвавшись з його руки, почало кружляти навколо них, освітлюючи прохід у темну сиру печеру.
Спершу їм вдавалося йти пліч-о-пліч, але незабаром прохід звузився настільки, що довелося вишикуватися гуськом. Не допомагало справі й те, що тунель петляв, наче кишка якогось монстра.
Навіть із штучним світлом вони ледве розрізняли шлях, й Шень Цінцю створив ще кілька вогняних куль, що тяглися за ними, мов ланцюг ліхтариків. Гун'ї Сяо був замикаючим; Шан Цінхуа спочатку взагалі висловив бажання почекати їх біля входу, але Шень Цінцю безцеремонно встромив його всередину. Від боязкості або незграбності його рука раз у раз торкалася, Шень Цінцю, що йшов попереду, чому по тілу заклинача пробігали мурашки.
Нарешті Шень Цінцю вирішив, що не в силах більше цього терпіти. Оскільки поряд був сторонній, він понизив голос до шепоту:
– Може, вистачить мене лапати?
Відповіді не було, проте й дотики на якийсь час припинилися. Звідки Шень Цінцю було знати, що, варто йому зітхнути з полегшенням, як Шан Цінхуа знову пне його по кісточці. Тут він уже не зміг стриматися, проголосивши:
– Та твою ж мати!
Звідкись ззаду відразу пролунав голос Шан Цінхуа:
– Гірський-лорде-ЦінЦзін-шисюне-Шень-що-ви-тільки-що-сказали?
Його голос кілька разів відбився від вигинів проходу в гірській породі, долинаючи звідкись здалеку.
Як з'ясувалося, пришвидшуючи крок, Шень Цінцю добряче відірвався від Шан Цінхуа, що плететься нога у ногу, який, у свою чергу, затримував Гун'ї Сяо. Але якщо це був не Шан Цінхуа, то хто ж тоді до нього торкався?
Чи, може, що?
Шень Цінцю став як укопаний. Поплескавши себе по руках, він спробував позбутися мурашок, що повзли по них.
Декілька куль вогню все ще бовталися в повітрі, випускаючи слабке свічення.
«Ворог у темряві, я ж на світлі» — спала йому на думку стара приказка.
Швидким помахом лівої руки він витяг з рукава кілька талісманів, тоді як права рука повільно витягла СюЯ. Сяйво, що виходить від меча, нарешті освітило прохід. Що спереду, що ззаду, їхнім очам поставав лише вологий чорний камінь стін тунелю, що губився у темряві.
Раптом Шень Цінцю зрозумів, що, коли він отримав по кісточці, це не дуже схоже на удар ступні, скоріше… голови!
Заклинач повільно опустив погляд, наткнувшись на звернене до нього бліде розпухле обличчя!
Ліва рука Шень Цінцю вистрілила сама собою, запускаючи талісмани, та в той же момент вузький прохід осяяв вогняні спалахи. Витягти меча він так й не зміг: прохід був такий вузький, що його лікоть одразу врізався в камінь.
Безкістна істота ковзала по землі зі змінною грацією, стрімка, наче блискавка — навіть на такій близькій дистанції Шень Цінцю не було жодного шансу в нього потрапити. Заклинач смикнув за рукоятку меча ще двічі, перш ніж йому вдалося нарешті витягти лезо цілком, але до цього моменту істота вже зникла за поворотом у напрямку Шан Цінхуа та Гун'ї Сяо, що відстали.
– Увага, до вас повзе та сама тварюка! – вигукнув Шень Цінцю.
Щойно почувши ці слова, Шан Цінхуа зіщулився з переляку:
– Юний герою, скоріше! Ідемо звідси!
Оскільки він займався постачанням, йому, на відміну бойових побратимів, справою честі було вчасно відступити. Він хотів шмигнути за спину Гун'ї Сяо, але прохід був такий вузький, що, навіть коли він повернувся боком, між тілом та стіною ледве проходив кулак. У цей момент до них знову долинув крик Шень Цінцю:
– Дивіться під ноги! Воно повзе землею!
Знову розвернувшись, Шан Цінхуа побачив ковзну з тихим шарудінням людиноподібну змію. Недовго думаючи, заклинач кинувся на землю.
Гун'ї Сяо, який ніколи раніше не стикався з подібним монстром, порядком злякався побачивши тварюку, а коли Старійшина Шан раптово зомлів, й зовсім перелякався не на жарт. Однак він швидко взяв себе до рук та зі словами:
– Прошу мене пробачити! – одним стрибком перескочив через Шан Цінхуа.
Як би безглуздо це не виглядало з боку, відділ постачання та авангард тим самим зробили успішну рокіровку.
Його вух знову досяг крик Шень Цінцю:
– Не витягуй меч! – однак, не встиг заклинач закінчити фразу, як Гун’ї Сяо вже смикнув за рукоятку, зробивши ту ж саму помилку: варто було лезу наполовину вийти з піхов, як лікоть адепта зустрівся зі стіною.
До нього вже на всіх парах мчав Шень Цінцю з оголеним мечом наперевагу.
– От недотепа!
Гун’ї Сяо відчув себе несправедливо скривдженим.
Адже в чому він, власне, був винен? Лише в тому, що занадто швидко відреагував, не встигнувши дослухати слова старшого — будь-хто на його місці вчинив би так само. Однак звідки йому було знати, що той, хто мав справу з Ло Бінхе, звик, щоб його розуміли без слів, точно виконуючи всі його побажання. Мимоволі порівнюючи цих двох, Шень Цінцю вкотре з тугою згадав про свого безпроблемного учня.
Сирий й темний звивистий прохід, здавалося, був створений спеціально для цієї істоти. На той час, як Шень Цвнцю встиг витягти нову пачку талісманів, вона вже зникла без сліду.
– Старійшина Шень, це той самий монстр, якого ви раніше зустріли у лісі Байлу? – недовірливо запитав Гун'ї Сяо.
– Він самий, – похмуро кивнув Шень Цінцю. – Не знаю, як їй вдалося втекти, враховуючи, що ми затиснули її з двох сторін у цій кишці.
Шан Цінхуа як ні в чому не бувало піднявся на ноги й неквапливо обтрусився.
– Переповзла через мене, – розповів він.
Здавалося, Гун'ї Сяо втратив дар мови.
– Гаразд, ідемо далі, – розсудив Шень Цінцю. – І цього разу не відставайте.
Це зауваження було зайвим, тепер Шан Цінхуа навіть під страхом смерті не відійшов би від нього далі, ніж пару чі!
Коли від різких поворотів у них злегка закружляла голова тунель раптово закінчився.
По правді кажучи, ще на момент читання Шень Цінцю ніяк не міг збагнути, чому квітка роси місяця та сонця виростає в таких глибинах, куди вже точно не проникають ні сонячні, ні місячні промені, — почувши подібну назву, відразу думаєш про організм, що зародилася в результаті взаємодії духовної міри землі і неба, що посилається світилами. Тепер він нарешті усвідомив причину.
Як з'ясувалося, в стелі печери зяяло отвір, крізь яке безперешкодно проникало сонячне і місячне світло, відбиваючись у сяючих водах підземного озера. Гладка й сяюча немов полірований нефрит, поверхня води порушувалася лише крихітним клаптиком суші, на якому зростала квітка роси місяця та сонця.
– Вау, – вирвалося у Шан Цінхуа. – Це й справді озеро ЛуШуй!
Тільки він міг гідно оцінити власний витвір. Навіть якби воно було зеленим, наче трава, чи білим, наче сніг, він би ні з чим його не сплутав.
За цих слів Шень Цінцю випустив подих полегшення. Схоже, вони нарешті знайшли те, що шукали.
Це була незвичайна вода — поглиблення в землі було до країв сповнено росою.
Вода без прямого джерела, як й ранкова роса, була сповнена чистої духовної енергії, яка підживлювала квітку роси місяця та сонця. Дозріваючи, вона занурювалася у воду, збагачуючи її в нескінченному циклі, що забезпечує нескінченний кругообіг енергії.
Гун’ї Сяо зітхнувши усвідомив, що за причина спонукала двох гірських лордів ЦанЦюн на цю подорож.
Однак він не відав про те, яке значення має для них ціль, та тому в голові не вкладалося, чого заради заклиначі ЦанЦюн збирають незліченну кількість чудотворних трав щодня, взяли на себе подібну працю заради однієї рослини. Звичайно, квітка роси місяця та сонця досить рідка, щоб за нею полювати, але ж вони могли просто послати кого-небудь з адептів, а не йти за ним особисто!
Тим часом, в очах Шень Цінцю світ звузився до сліпучо-білої порослі на острівці посеред озера. Вона втілювала у собі всі його надії на спасіння!
Підібравши поділ, він ступив у воду — справді чого йому боятися, якщо ці води не можна було вважати не чим іншим, як цілющими!
Пройшовши кілька десятків кроків, він поринув до пояса, але, як й раніше, не відчував ні тепла, ні холоду. Здавалося, просочивши одяг, вода ввійшла й крізь шкіру, дійшовши до серця, яке наповнилося відчуттям щастя та спокою. Піднявши погляд, Шень Цінцю подивився на ніжні білі паростки. Зробивши глибокий вдих, він простягнув руку й витяг їх прямо з ґрунтом, відправивши прямо в рукави.
«Воістину, безрозмірні кишені в рукавах — необхідна річ для будь-якого подорожуючого заклинача», – із вдячністю подумав Шень Цінцю, якому це вбрання позичи Юе Цін’юань під обіцянку нікому про це не розповідати.
Від крихітних паростків буде толк, тільки якщо виходити їх посадивши в місці з відповідним фен шуем — тоді вони нарешті виростуть в ту саму рятівну соломинку, за яку мав намір вхопитися Шень Цінцю.
Перекладаючи їх у рукав, він боявся навіть дихати: здавалося, хрупкі проростки розчиняться, якщо покласти їх у рот.
Якоїсь миті він завагався, мало не відправивши їх назад, але врешті-решт квітка роси місяця та сонця була невід'ємною частиною екосистеми, так що забирати всі паростки було б не дуже добре з його боку. Не заважало вкотре все обміркувати. Адже він навіть не знав, чи спрацює його ідея належним чином, а може, він просто не довезе паростки, та безцінна рослина загине даремно? Однак, по суті, вибору в нього було небагато, якщо все ще збирався врятувати своє життя — залишалося лише сподіватися, що він не помиляється.
Він все ще тримав у руках останній паросток, коли за спиною почувся виразний дзвін меча.
Обернувшись, він побачив Гун'ї Сяо з оголеним клинком — молодик обережно наближався до берега пліч-о-пліч з Шан Цінхуа.
Шень Цінцю затримав дихання раптово під поверхнею води майнула тінь на кшталт гігантської риби, прямуючи до нього. З темряви проступило знайоме застигле лице — та сама тварюка, що переслідує їх із лісу Байлу!
У цей самий момент Гун'ї Сяо склав печатку з пальців, та його меч рушив до монстра, подібно до блискавки. Проте тварюка виявилася надто спритною: зрозумівши, що її маневр розгадано, вона відразу занурилася в глибину й більше не показувалася. Її тріпотіння збаламутили століттями пісок й мул, що злежався, перетворюючи чисту воду в каламутну хмару. Зачехливши меч, Гун'ї Сяо позвав:
– Старійшино Шень, скоріше, виходьте з води!
– Немає приводу для занепокоєння, – мимоволі розквіт у посмішці Шень Цінцю. – Я всього лише збираюся трохи потішитися риболовлею.
Він знову завмер, повільно дістаючи з рукава талісман.
– Не думаю, що єдиний талісман проти подібного створіння… – почав було Гун'ї Сяо.
Але не встиг він вимовити слово «допоможе», як смужка паперу в руках Шень Цінцю перетворилася до цілої пачки.
Гун'ї Сяо так й завмер у німому здивуванні.
Не чекаючи на його реакцію, Шень Цінцю, подумки дорахувавши до трьох, одним рухом відправив їх у воду. На рахунок «три» пещеру струсонув жахливий шум.
Поверхня озера розкрилася, викинувши фонтан у дюжину чжанів заввишки. Людиноподібна змія, що сховалася на дні озера, злетіла в повітря, приземлившись прямо біля ніг Шан Цінхуа.
Шень Цінцю вибрався на берег, зрошуючи його струменями, що течуть з одягу. Росна вода так освіжала, що навіть сирий одяг не здавався на заваді. Схрестивши руки на грудях, він заявив:
– Подивимося, хто ця пустунка.
Гун'ї Сяо слухняно перевернув істоту.
Побачивши картину, що відкрилася перед ними, всі троє застигли в німому здивуванні. Після тривалого мовчання Шень Цінцю повернувся до Шан Цінхуа:
– Ну, й що це за штука?
– Поняття не маю, – зіщулився той.
Він й справді не знав, ким була ця безкістна істота з копицею брудного волосся на голові та покритим плямистою лускою тілом. Місцями луска була відсутня, наче її недбало зіскребли.
Спочатку Шень Цінцю думав, що це привид жінки, але тепер він бачив перед собою, хоч й роздуте майже до невпізнання, але безперечно чоловіче обличчя.
Швидко махнувши рукавом, Шан Цінхуа кинув:
– Я безперечно не...
«...писав про таке», – закінчив подумки Шень Цінцю.
– Вірю, – лаконічно озвався він.
Якщо не сам автор, то він точно запам'ятав би такого собі красеня.
Нічого не розуміючи в цьому обміні репліками, Гун'ї Сяо кинув:
– Якщо Старійшинам не відомо, що це таке, то цьому адептові й поготів.
– Я не сказав би, що це створіння — монстр, – розсудив Шан Цінхуа. – Не схоже, щоб воно таким вродилося.
Шень Цінцю зазначив, що це зауваження не позбавлене сенсу: це деформоване створіння найменше нагадувало щось природне — скоріше потворну особину або якийсь гібрид.
– Можливо, перед нами жертва покарання небес, прокляття чи самовдосконалення, яке пішло якось неправильно, – промимрив він.
Всі три можливості могли призвести до такого результату з високою часткою ймовірності.
Істота не зводила очей із рукава Шень Цінцю. Незважаючи на те, що зовнішність цієї тварюки була настільки огидна, що при одному погляді на неї починало нудити, сяючий з-під копиці сплутаного волосся погляд був ясний, немов води озера ЛуШуй.
Раптом Шень Цінцю осяяло.
– Не дивно, що він нас переслідував.
Супутники нагородили його незрозумілими поглядами.
– Це створення породження вод озера ЛуШуй, – пояснив Шень Цінцю. – Ось, погляньте, – він указав на очі істоти, – подібна ясність погляду могла розвинутись лише завдяки пиття росистих вод. На лусочках можна побачити червоний й зелений мох — той же, що росте на стінах. Мабуть, він довгий час не покидав печери.
Це пояснювало все, що сталося. Забравши паростки квітки роси місяця та сонця, Шень Цінцю не тільки порушив би кругообіг духовної енергії: втративши подібний компонент екосистеми, згодом саме озеро перетворилося б на калюжу затхлої води. Тому ця істота не давала їм спокою, вичікуючи відповідної можливості для нападу.
Щоб підтвердити свою гіпотезу, Шень Цінцю витяг з рук один із паростків та похитав їм перед собою. Очі істоти негайно спалахнули — воно підняло голову, оголивши в оскалі білі зуби.
– Смерті шукаєш? – схопився за меч Гун'ї Сяо, явно збираючись покінчити з жалюгідною тварюкою.
Людиноподібний змій безуспішно спробував відповзти. При погляді на його потуги Шень Цінцю мимоволі перейнявся співчуттям.
– Стривай!
– Старійшино? – незрозуміло подивився на нього Гун'ї Сяо.
– Те, що люди, що живуть поблизу Байлу, ніколи не піддавалися нападам, свідчить про те, що цей людиноподібний змій по суті своїй нешкідливий. Немає потреби його знищувати.
Він грунтувався на найпростішому міркуванні: якби ця істота нападала на людей, мешканці палацу ХуаньХуа давним-давно з ним покінчили — отже, сам факт того, що воно ще живе, свідчив на його користь. Вочевидь, воно щодня поверталося до печери, щоб випити роси, й, якщо вже на те пішло, це Шень Цінцю з супутниками завадили йому, а не навпаки.
Подумавши над його словами, Гун'ї Сяо неохоче прибрав меч. Правду кажучи, у цьому світі лише Шень Цінцю та буддистські монахи з храму ЧжаоХуа могли відчувати співчуття до подібних тварюк. Щодо Шень Цінцю, то в нього завжди була слабкість до надприродних істот: як уже згадувалося, фауна цього світу займала його набагато більше флори в особі сотень квітучих сестричок — тому легко зрозуміти, чому істота, що скрючилася на землі, викликала в ньому подібну ніжність.
Але навіть він не помітив, що створіння дрібно трясеться всім тілом. Очі істоти, що притиснулися до тонкої втечі, прямо виточували екстатичне сяйво.
***
Вийшовши з печери, Гун'ї Сяо відразу забрався на місце кучера.
– Старійшино Шень, – вперше після епізоду в печері заговорив він. – Цей адепт не розуміє однієї речі. Чому цей... людиноподібний змій ніколи не зривав пагони, а задовольнявся лише водою з озера?
– Ти ж бачив сніп променів, що виходять із отвору на стелі? – відповів питанням на запитання Шень Цінцю. – Коли ми вперше зустріли це створення в лісі Байлу, то лише відбите від меча світло змусило його відступити. Я вважаю, що воно не здатне виносити прямих сонячних та місячних променів, без перешкод ковзаючи у тіні лісової порослі чи у темряві печери. Паростки квітки роси місяця та сонця завжди освітлені, тому він просто не міг до них дістатись.
На противагу теоретичному підходу інших шкіл палац ХуаньХуа віддавав перевагу практичному напрямку бойових мистецтв, тому Гун’ї Сяо не все зрозумів у його міркуваннях, але вважав за краще погодитися:
– Мабуть, так воно й є. Старійшина Шень не тільки досяг великих висот у співчутті всьому живому, але й має широкі знання тп чудову пам'ять. Цьому адепту ще багато чого належить навчитися.
Шень Цінцю видав кілька збентежених смішків, зображуючи вдячність. Не сказавши нічого особливого, Гун'ї Сяо примудрявся так висловлювати своє захоплення, що в результаті його об'єкт відчував, ніби його поступово принизили. Від такого компліменту звело б щелепи будь-кому. Нехай думами Шень Цінцю розумів, що мав би почуватися задоволеним, чомусь він відчував щось протилежне — роздратування та безсилля.
На виїзді з лісу Байлу Гун'ї Сяо почав умовляти їх заїхати до палацу ХуаньХуа, щоб скуштувати заслужений відпочинок та віддати почесті старому голові палацу, проте Шень Цінцю вивернувся:
– Ви вже стільки для нас зробили, що, право, нам соромно вас обтяжувати.
«Жартуєш, чи що? – подумав він про себе. – І що нам, питається, робити у палаці ХуаньХуа? Вихвалятися паростками квітки роси місяця та сонця, яку ми щойно здобули, щоб твої вкажчики пред'явили на них права?»
Знову посміхнувшись, він додав:
– Хоча нинішня подорож вийшла для вас незапланованою, молодий пан неодмінно повинен у майбутньому відвідати хребет ЦанЦюн. На піку ЦинЦзін ви завжди будете бажаним гостем.
– Правильно, – похмуро додав Шан Цінхуа. – На піку АньДін вам все одно робити нічого, а Старійшина Шень добре про вас подбає.
Подібна перспектива явно порадувала у Гун'ї Сяо: він чув про пік ЦинЦзін, атмосфера якого повністю відповідала назві — «безтурботність й гармонія», так що зазвичай там не вітали гостей ззовні. Розплившись в посмішці, він пообіцяв:
– Старійшино Шень, цей адепт ловить вас на слові та незабаром потурбує вас своїм візитом.
При цьому вигин його брів й промениста посмішка з такою силою нагадали Шень Цінцю про Ло Бінхе, що він на мить завмер наче громом уражений.
– Так-так, само собою, – нарешті пробурмотів він слабким голосом.
Щойно юнак відійшов, Шан Цінхуа, що сидів поруч, задумливо зітхнув:
– Схожий, нічого не скажеш, чимось схожим.
Шень Цінцю від душі штовхнув його, радіючи, що поряд немає посторонніх свідків.
– Мариш наяву?
– Ти чудово розумієш, кого я маю на увазі, – анітрохи не збентежився Шан Цінхуа. – Я вже давно за тобою спостерігаю, та маю дещо у тебе запитати, а то на душі буде неспокійно: за ким ти насправді сумуєш за Ло Бінхе або за тим маленьким слухняним учнем, чий образ закарбувався в твоєму серці?
Шень Цінцю закотив очі, демонстративно затуляючи вуха. Хоча Шан Цінхуа відчував, що вступає на хибний ґрунт, він все ж таки ризикнув продовжити:
– Я чув, як твої адепти говорять про те, що шисюне Шень ніби втратив душу, яка злетіла до небес на Зборах Союзу Безсмертних. Після цього ти кілька разів кликав Ло Бінхе. Сам вибив ієрогліфи на могилі меча. А ти ж... не позбавлений трепетної мазохістської жилки, га?
«Ось, вдруге мені твердять про те, що я нібито "втратив душу"! Невже ці слова тепер переслідуватимуть цього старого до самої могили? Звичайно, я розумію, що мої адепти під зав'язку набиті всякою поетичною чортівнею, але коли це вони встигли стати такими пліткарями, що заради червоного слівця не бояться впустити образ свого вчителя в очах сторонніх?»
Раптом Шень Цінцю відчув, як по спині повзуть мурахи. З якого часу саме Велике Божество цього світу Сян Тянь Да Фейцзі дошкуляє його питанням, які більше пристали б старшокласницям, які шушукаються в спальні гуртожитку? «Зізнайся, адже ти запала на А!» «І не придумуй — тут нічого соромитися!» Ось вже воістину повне безумство!
Подібні фантазії про двох дорослих чоловіків просто огидні!
Насправді, питання Шан Цінхуа зовсім не несли в собі подібного підтексту, він лише цілком щиро висловлював своє занепокоєння. Це серце Шень Цінцю вивертало все навиворіт, надаючи словам супутника якийсь дивний відтінок.
– На що чекаємо? – нетерпляче перебив він товариша.
– Чого? – ошелешено перепитав Шан Цінхуа.
Шень Цінцю сунув поводи йому до рук.
– Гун'ї Сяо пішов, тепер ти за кучера.
– Чому б тобі для різноманітності не зайнятися цим?
– Ти що хочеш змусити смертельно хворого працювати?
Знайшов теж собі інваліда! Який щойно сюсюкав над тварюкою, яку сам обстріляв талісманами! Май уже совість!
Забравшись у візок, Шень Цінцю оправив рукави. У них лежав ключ до його спасіння. До того дня, коли Ло Бінхе воскресне з мертвих, залишилося ще п'ять років — цілком достатньо, щоб завершити цей шедевр.
Він не врахував лише одного.
Що Ло Бінхе повернеться так рано.
Далі
Том 2. Розділ 26 - Зворотній відлік до повернення головного героя
Три роки пролетіли як за помахом руки. Протягом цього, весь свій час, за винятком тих проміжків, коли Лю Цинґе допомагав йому очистити меридіани від отрути або Му Цинфан давав йому ліки, Шень Цінцю, відкомандувавши пару старших адептів наглядати за тренуваннями, присвячував пішим прогулянкам. У колишньому житті він вважав за краще сидіти в чотирьох стінах з відеоіграми та книгами. У цьому світі, ясна річ, ніякого комп'ютера йому не світило, та натомість він полюбив блукати по околицях хребта. Так й текли його дні в приємній насолоді, поки він не отримав талісман-послання від Юе Цін'юаня, що закликає його назад на ЦанЦюн. Цього разу Шень Цінцю був відсутній так довго, що навіть сліди його тіні випарувалися, тож адепти ЦінЦзін вишикувалися, щоб влаштувати йому урочисту зустріч. Побачивши вчителя, що повільно підіймався на гору, вони одразу кинулися до нього й обступили з усіх боків. Старший адепт Мін Фань вже перетворився на статного молодого чоловіка. Нехай його і не можна було назвати особливо гарним, принаймні він більше не виглядав як шматок гарматного м'яса з обличчям злісної мавпи. Нін Ін'їн перетворилася на чарівну юну діву з вельми спокусливою фігурою. На її поясі був меч, отриманий нею на вершині ВаньЦзянь. Щойно побачивши Шень Цінцю, вона кинулась до нього та повисла на його руці, дрібочучи поруч із учителем. Це мила дитина мала певну схильність до того, щоб постійно укладати в обійми обожнюваного вчителя, ось тільки той не міг цього виносити з тих пір, як її тіло набуло характерних жіночих обрисів. Вона вже давно вийшла із віку няшної лолі. Її груди раз у раз ненароком торкалися руки Шень Цінцю, від чого пробивав холодний піт. Та як можна! Це ж дружина Ло Бінхе! Тим часом Нін Ін’їн почала канючити, ніби розбещена дочка: – Вчителю, ви знову залишили нас на такий нестерпно довгий час, ваші учні страшенно скучили! Відчувши себе зобов'язаним хоч якось відреагувати на цей сплеск щенячої радості, Шень Цінцю сказав: – Ваш учитель теж сумував за вами. Стривай, що за нісенітниця! Тобі слід тужити за Ло Бінхе, а не по головному злодію! Хіба оригінальний Шень Цінцю колись був настільки близький з Нін Ін'їн? Очевидно, ця дівчинка виросла в дуже сентиментальну дівчину. Згідно з оригінальним романом, це Шень Цінцю має до неї липнути, а не навпаки! Ну а ти, майбутня дружина Ло Бінхе, чому не сумуєш за чоловіком, що тимчасово пішов, безсонними ночами оплакуючи своє розбите серце та будучи не в силах проковтнути хоч шматочок від горя? З якої, власне, радості, ти за ці роки замість блідої тіні перетворилася на повне життя плюшечку? Адепти не відставали від Шень Цінцю до самого піку ЦюнДін, де на порозі на нього чекав Юе Цін'юань. Двоє товаришів пліч-о-пліч зайшли до павільйону. Інші гірські лорди вже встигли зайняти місця, за їхніми спинами завмерли улюблені учні. Лю Цинґе був єдиним винятком. Його самотність була пов'язана з традицією, згідно з якою навчання на горі БайЧжань більше схоже на випас овець на гірському пасовищі: кожен адепт був вільний тренуватися, як забажає, у той час як їх лорд періодично заглядав на поле, щоб учинити показове побиття пари адептів — сам він нікого не вчив, поки один із його підопічних не зможе здолати його, та з цього дня пост лорда БайЧжань передавався цьому щасливчику. Знаючи це, не варто було дивуватися, чому Лю Цинґе не мав улюблених учнів. Привітавши інших, Шень Цінцю чинно опустився на місце гірського лорда ЦінЦзін, за його спиною завмерли Мін Фань та Нін Ін'їн. Навпроти нього опинилися Ці Цінці та Лю Мін’янь гори СяньШу. У голові Шень Цінцю майнула думка: якби тільки Ло Бінхе був тут, він би теж був єдиним біля мене. Стоп! «Геть з моєї голови, настирливий головний герою!» – заволав про себе Шень Цінцю, подумки розмахуючи рукавами. Першим заговорив Юе Цін’юань: – Усіх вас закликали через раптову скруту. Комусь із присутніх відомо про місто ЦзіньЛань? – ЦзіньЛань? – відгукнувся Шан Цінхуа. – Так-так, щось чув. Це ж те місто в Центральній рівнині, розташоване в місці злиття двох великих річок, Ло та Хен. Нині це процвітаючий центр торгівлі. – Так й є, – кивнув Юе Цін’юань. – Туди стікаються торговці з усіх кінців світу. Проте кілька місяців тому ворота ЦзіньЛаня зачинилися. – Повільно, він продовжив: – З того часу туди більше ніхто не входив та не виходив звідти, всякий зв'язок з містом перервався. Торгове місто, що кипить життям, раптово відрізає себе від зовнішнього світу — щось безумовно пішло не так. Шень Цінцю неквапливо підняв чашку та подув на чай. – Місто ЦзіньЛань — найближчий до храму ЧжаоХуа, і вони дуже тісно взаємодіють. Якщо там справді твориться щось не гаразд, їхні Старійшини, безумовно, повинні про це знати. – Вірно, – погодився Юе Цін’юань, – двадцять днів тому купець врятувався з ЦзіньЛаня водним шляхом та з'явився до храму ЧжаоХyа за допомогою. Вже одне те, що він ужив слово «врятувався», свідчить про серйозність становища. Інші слухали в суворому мовчанні. – Цей купець був одним із найуспішніших торговців зброєю. Щороку він прямував до ЧжаоХуа, щоб запалити свічки та пахощі, так що ченці його добре знали. До їхніх воріт він з'явився закутаний у чорну тканину, з наполовину закритим обличчям. Без сил звалившись на щаблі храму, він почав твердити, що в місті лютує чума. Само собою, ченці відразу внесли його всередину та повідомили Старійшинам, проте, на той час, як ті прибули, було вже надто пізно. «Він помер?» – здавалося, повисло в повітрі німе питання. – Купець перетворився у скелет. – повільно промовив Юе Цін'юань. Від цих слів Шень Цінцю прийшов у жах. Адже їхній голова щойно сказав, що чоловік просто впав від втоми, та яким чином він раптом став скелетом? – Голова школи згадав, що купець був загорнутий у чорну тканину з голови до ніг? – як би між іншим поцікавився він. – Саме так, – погодився Юе Цін’юань. – Коли ченці намагалися зняти її, він закричав, ніби від нестерпного болю, а вони не наважилися зривати тканину. Здавалося, з цієї людини наче здирають шкіру. – Чи варто згадувати, що настоятель храму був сильно занепокоєний тим, що сталося. Порадившись, вони вирішили відправити в ЦзіньЛань великих майстрів Ученя, Ухуаня та Уняня¹ для проведення розслідування. Досі жоден із них не повернувся. “1. Великі Майстри — титул (Dàshī) даші в пер. з кит. означає «великий майстер» Учень (Wúchén) — у пер. з кит. У означає «не мати, незалежно від», Чень — «пил» або «цей світ». Таким чином, його ім'я означає «непідвладний мирському праху (мирським справам)» Ухуань (Wúһuàn) — в пер. з кит, його ім'я означає «непідвладний іллюзіям (оманам, сумнівам)» Унянь (Wúniàn) — буддійське поняття «відсутність хибних уявлень»” У порівнянні з поколінням Шень Цінцю ці троє майстрів У стояли незмірно вищі за становищем, отже, їх успіхи в бойових мистецтвах не могли бути гіршими за його власні. При цій думці він не втримав здивованого вигуку: – Жоден? Кивнувши з серйозною урочистістю, Юе Цін’юань додав: – Палац ХуаньХуа та вершина Тян’ї послали туди понад десять адептів, але вони також не повернулися. Виходить, вже три великі школи втягнуті в цю каламутну справу. Раптом Шень Цінцю зрозумів, навіщо їх сьогодні зібрали. Юе Цін'юань не забарився підтвердити його здогад: – Наші друзі надіслали послання школі хребта ЦанЦюн на прохання про допомогу. Ми не можемо не відповісти на цей заклик. Це невідкладна справа, оскільки я боюся, що за цим стоять якісь відомі нам порушники спокою. Ми повинні вирішити, хто з нас займеться цим, а хто залишиться підтримувати порядок у школі. Чи варто було пояснювати, що під цими «відомими особистостями» він мав на увазі демонів. Лю Цинґе зголосився першим: – Честь піку БайЧжань не дозволить мені залишитись осторонь. Я бажаю супроводжувати брата Му. Оскільки місто ЦзіньЛань, судячи з повідомлення, страждало від чуми, то участь у цій справі лорда піку ЦяньЦао, Му Цинфана, не підлягала сумніву. Шень Цінцю раптом усвідомив, що два відповідальні за його здоров'я людини, з яких один виготовляв для нього цілющі зілля, а інший допомагав очищати його меридіани від отрути, зібралися в цю небезпечну подорож, й, оскільки на них не поширюється невразливість головного героя, з ними може статися все, що завгодно. Сказати, що це його стурбувало, означало нічого не сказати. Що ж йому робити, якщо вони дозволять собі героїчно загинути? Придушивши панічні думки, він підняв голос: – Цінцю також бажає супроводжувати їх. Юе Цін’юань завагався. – Я збирався попросити тебе залишитись, щоб захистити школу. Шень Цінцю досі не міг зрозуміти, як поводитися з шисюном. Йому залишалося лише наполягати на своєму: – Чому голова школи вважає, що я настільки марний? Нехай я й не наділений особливими талантами, якщо виявиться, що ми справді маємо справу з демонами, мої знання про них можуть стати в нагоді. Ходяча енциклопедія з демонології — цей титул можна було однаково застосувати як до оригінального Шень Цінцю, так й до нього самого. На піку ЦінЦзін століттями збирали знання о Царстві Демонів, та лише смерть завадила б його охочому до знань голові подолати всі ці книжки. Подумавши над цим, а також згадавши лікування. Юе Цін'юань все ж таки дозволив йому вирушити з Лю Цинґе та Му Цинфаном. Крім усього іншого, лорд гори БайЧжань був здатний захистити супутників, що б не сталося. У результаті вирішено було розділитися на три групи: Лю Цинґе, Му Цинфан й Шень Цінцю відправлялися безпосередньо до ЦзіньЛаня, другій групі потрібно було залишатися біля кордонів міста, щоб забезпечити першим трьом підкріплення у разі потреби, третя ж група залишалася захищати хребет ЦанЦюн. Ситуація вимагала настільки термінових заходів, що вони не могли дозволити собі витрачати час на подорож на човнах, візках та інших транспортних засобах. Хоча Шень Цінцю не звик використати свій меч для далеких перельотів й трохи побоювався висоти, він розумів, що не може затримувати своїх товаришів. Отже, троє заклиначів попрямували до місця призначення на мечах. Через півдня, Шень Цінцю, шати якого вільно полоскалися на вітру, глянув униз у дірку в хмарах та крикнув супутникам: – Ми над місцем злиття річок Ло та Хен! З висоти обидві річки здавались блискучими в сонячному світлі у сонячному світлі срібними стрічками, а то й зміями, що граються, з блискучою лускою. З однієї з цих річок студеною часом виловили Ло Бінхе невдовзі після народження — через неї його так й назвали. Для приземлення трійця обрала плоский пустельний пагорб, звідки виднілися загнуті краї покрівель та мости ЦзіньЛаня, як й його зачинені ворота. Опустивши руку, якою він прикривав очі від сонця, Шень Цінцю запитав: – Чому б нам не влетіти одразу до міста? – На прохання жителів міста адепти храму ЧжаоХуа встановили над містом гігантський купол, – пояснив Му Цинфан, – тож ні літаючі мечі, ні інші створіння, що мають духовну силу, не в змозі крізь нього проникнути. Як Шень Цінцю вже переконався під час Зборів Союзу Безсмертних, заклиначі храму ЧжаоХуа й справді професіонали в такого роду заклинаннях. Якби вони посіли друге місце в цій номінації, на перше вже ніхто б не насмілився пускатися. Більше Шень Цінцю ні про що не питав. Йому подумалося, що ця чума має явно надприродне походження, й той, хто її породив, навряд чи відкрито проник у місто через ворота. Але, якщо в місто не можна проникнути повітрям або через головний вхід, існують й інші лазівки. Виправдовуючи його припущення, Му Цинфан, якого щодо цього проінструктував сам Юе Цін’юань, повів супутників прямо в ліс. Вступивши під покров дерев, вони рушили на звук дзюркотливої води. Він виходив із підземної печери. Му Цинфан жестом покликав супутників: – Ця підземна річка веде прямо до міста. – І цим шляхом без біг той торговець зброєю? – здогадався Шень Цінцю. Му Цинфан кивнув: – Деякі торговці використовують цю печеру як місце зустрічі, а річку — для транспортування товарів. Мало хто знає про цей шлях, але той зброяр, водичи дружбу з ченцями храму ЧжаоХуа, розповів їм про це місце. Зарослий ліанами вхід у печеру був заклиначам лише за груди заввишки, отже їм довелося зігнутися на три погибелі. Вони йшли так довго, що в Шень Цінцю по-звірячому розболівся поперек, але тут він нарешті відчув, що стеля печери піднімається. Слабке дзюрчання перетворилося на виразний шум води. На поверхні річки погойдувалося кілька човнів. Шень Цінцю вибрав той, що більше — принаймні, він, начебто, не протікав — та клацанням пальців запалив ліхтар, що висів на носі. Для пересування в ній була лише одна бамбукова жердина. Шень Цінцю запрошуючим жестом вказав на нього Лю Цинґе: – Нам доведеться плисти проти течії, так що розумніше скористатися жердиною найсильнішому з нас. Шиді дозволить?.. Лю Цинґе з кам'яним виразом обличчя взявся за тонку жердину. З кожним його поштовхом човен робив потужний ривок уперед, при цьому ліхтар на носі мотало так, що, здавалося, він того й дивись відірветься. Шень Цінцю дбайливо посадив Му Цинфана поряд із собою. Кинувши погляд за борт, він побачив веселих рибок. – Вода чиста, – зауважив він. Варто було вимовити це, як на очі йому трапилося дещо більше. Це був труп, що плив обличчям униз.
Читати
Відгуки
Наразі відгуки до цього розділу відсутні!
Зареєструйтеся або увійдіть, аби лишити Ваш коментар!