Де це я?
В паніці я озирнулась довкола. Я ж просто йшла квітковим полем, куди мене вже занесло... Звісно, територія палацу велика, але ж не настільки. До того ж я не знаю, як повертатися, бо в пошуку квітів блукала в різні сторони.
Вперше з того часу, як я опинилась у цьому світі, я не знала, чого очікувати. Т-треба заспокоїтися. Мої палац величезний, напевно ж я зможу його побачити звідси.
Я мала рацію. Варто було підняти голову, і я побачила стіну будівлі. Я побігла до неї, обережно стискаючи в руках квіти.
— Га?
Це був не Рубіновий Палац.
Поруч — ні душі, а саме місце виглядало занедбаним. Навіть більш занедбаним, ніж мій палац.
Невже тут ніхто не живе? Хоча на вигляд тут досить чисто.
Я була спантеличена, бо шукала квіти, а знайшла якийсь палац.
Стривайте. Тут нікого не має, так?
— О-о...
Я всміхнулася. Якщо ніхто не користується цим палацом, то ним можу користуватися я, хіба ні? Схоже, я знайшла ідеальне місце, аби ховати свої скарби!
В моєму палаці було обмежена кількість схованок. До того ж мені було неспокійно, адже Лілі сьогодні ходила до старшої покоївки.
Я тихо роздивлялась навколо. Зовсім скоро я переконалася, що тут чисто, але безлюдно, отже, треба остерігатися лише покоївок, що приходять сюди прибирати. Певно, це один з палаців колишнього імператора. Ще й так близько до мого! У мене неймовірна вдача.
Так цей палац став моїм таємним сховком.
***
Думаю, чотири роки тому я прийняла снодійне та померла. Оскільки то була середина зими, а у мене не було жодних опалювальних приладів, я, мабуть, замерзла насмерть. Мда.
Мені не було за ким сумувати, зважаючи, що я сирота. І якби хтось запропонував мені повернутися, я однозначно відмовилася б.
Якщо забути про події роману, жила я непогано: у мене була їжа та дах над головою, заради яких не треба було гнути спину.
Крім того, я розуміла тутешню мову ще з першого дня перебування тут.
— Лілі! — щасливо гукнула я, тримаючи в руках папірець з кривими літерами. Рівень освіти в цьому світі низький, тож нечувано, щоб діти мого віку вчилися писати.
Я хотіла прожити спокійне життя, не привертаючи зайвої уваги, але, схоже, ця мрія була приречена. Лілі та інші покоївки дивились на мене, як на генійку століття.
— Наша принцеса така розумна!
Після цього мене почали офіційно навчати. Покоївки, що обожнювали мене, з особливою пристрастю навчали мене базовим манерам.
Пізніше я дізналася, що діти починають вивчати таке лише у вісім років.
— Я така рада, що можу бути поряд з принцесою Афанасією.
Мене мучила совість від того, що всі вважали мене генійкою, хоча насправді я просто була старшою, ніж всі вважали. Я не хотіла цього! Тому я навмисно помилялася чи проливала на себе чай, щоб решта вважала мене не такою вже й розумною. Втім, не було схоже, це давало потрібний ефект.
— Афі теж фяслива бути повяд з Лілі!
Плюсом було те, що Рубіновий Палац достатньо ізольований, і місцеві новини не поширювалися за його межі. Це стало для мене величезним полегшенням. Адже я не тільки не збираюся зустрічатися з Клодом у свої дев'ять років, а ще й планую втекти до того, як мені виповниться вісімнадцять. А до того я усіма силами його уникатиму. Не знаю, де взагалі знаходиться імператорський палац, але я навіть у його бік не гляну. Напевно, він найхимерніший і найекстравагантніший з усіх, адже в ньому живе чинний імператор. Уникатиму подібних будівель.
— Принцесо, бажаєте молока?
— Так, але мені не подобається холодне!
— Звісно, я розігрію його для вас.
Щойно Лілі вийшла з кімнати, я підвелася з підлоги на якій тренувалася писати та дістала з-під ліжка два мішечки, які підготувала заздалегідь. Я випросила їх у Ганни за допомогою свого щенячого погляду для того, аби пізніше перенести свої збереження.
Переконавшись, що коштовності в них розподілені приблизно рівномірно, я швидко підняла сукню під якою були панталони та прив'язала мішечки до стегон. Молока я попросила, аби виграти час, але його всеодно було обмаль.
Чорт, чому вони не прив'язуються як слід?
Я спробувала придумати безпечніший спосіб винести свої скарби, щоб ніхто не помітив, але так нічого й не вигадала.
— Готово!
Мені ледь вдалося зав'язати вузол своїми маленькими пухкенькими пальцями. Це було важко, але мені вдалося. Такими темпами мені навіть вдасться перенести все за один день.
Питання, яке Лілі ходила вирішувати зі старшою покоївкою, — прибирання всієї території палацу. Певно, вона хотіла полагодити деякі речі, поки я не виросла ще більше. Враховуючи характер старшої покоївки, важко буде отримати додаткову допомогу, але і відмовити вона не могла через негласну ієрархію.
Коли Лілі розповіла мені про це, у мене шкірою сироти виступили. Треба якомога швидше здійснити свій план.
Я прокрамся за межі палацу, після того, як удам, що заснула: коли я сплю, Лілі не заходить до моєї кімнати. Мабуть, тому що знала, що я не прокинуся, доки мене хтось не розбудить.
— Солодких снів, принцесо.
Подумавши, що я задрімала, Лілі поцілувала мене в щічку та тихо вийшла з кімнати. Я лежала, дослухаючись до звуків з коридору, а тоді повільно розплющила очі.
Ай. Мотузки мішечків перетискали ноги. Дорогоцінності дуже важкі, тож, певно, лишаться сліди. Як же тяжко переносити моїх крихіток в безпечне місце.
Я навшпиньках вийшла з кімнати та швидко залишила палац.
Я часто спостерігала за покоївками, тож знала, де перебуває кожна з них. До саду я дісталася непоміченою. Не страшно, навіть якщо мене помітить хтось, крім Лілі.
Я чкурнула квітковим полем. Тепер я вже знала дорогу, але бігти в дитячому тілі, особливо з додатковою вагою, було неймовірно важко.
Коли я опинилася у місці призначення, мої ноги трусилися від напруги.
Дідько. Зараз впаду. Але у мене не більше двох годин, тож треба поквапитися.
— Ух.
Я розв'язала шнури та попрямувала туди, де хотіла сховати свої скарби. Якщо лишити їх всередині будівлі, їх можуть знайти, тому краще зробити надійний сховок під деревом.
Була тільки одна проблема. Мені нічим копати! Волога після дощу земля ущільнилася, і викопати її своїми слабкими руки мені не вдасться. До того ж якщо повернуся до палацу брудна, Лілі точно мене піймає. І що тепер робити?
Трохи подумавши, я сховала своїх дитяток у кущі. Завтра повернуся та переховаю їх. Треба буде попросити Ганну дати мені іграшкову лопатку.
Повертатися було набагато легше. Я ледь не обмочилася, зустрівши на шляху до своєї кімнати покоївку, але вона не надала великого значення тому, звідки чи куди я прямую. Добре, що я часто безцільно блукала палацом.
Коли повернулася в кімнату, то почувалась настільки виснаженою, що, здавалося, ось-ось помру.
— Люба принцесо, час прокидатися.
— Гава-а-зд, — виснажено простогнала я.
Лілі подумала, що я просто не виспалася.
— Га? Чому ви спітніли?
Я завмерла від здивованого голосу Лілі. На жаль, ідеальний злочин виявився для мене заскладним.
— Схоже на лихоманку. Вам десь болить?..
— Спекотно. Сонце таке яскваве.
Лілі обвела поглядом мою кімнату і витерла долонею піт з мого чола.
— Із завтрашнього дня відчинятиму вікно або закриватиму штори. Схоже, в цій кімнаті спекотніше, бо вона на сонячній стороні.
— Афі хоче молока. Холодного, будь ласка.
— Ви ж пили перед сном, — нагадала Лілі, але все одно пішла виконувати моє прохання. І тільки-но я лишилась сама, впала назад на ліжко.
***
Після цього я виходила з Рубінового палацу ще пару разів. Я гадала, що якщо щодня буду ходити втомленою, Лілі швидко мене зловить, тому влаштовувала таємні вилазки лише раз на кілька днів.
Далі
Розділ 7
Пізніше я почала звикати до навантажень, тому змогла рухатися швидше. Хоча відчуття, що я щоразу біжу, тягнучи на собі кілька тонн заліза, нікуди не ділося. Щиро кажучи, життя в Рубіновому Палаці настільки чудовим, що я хотіла б залишитися тут назавжди. Але тоді поряд житиме бомба сповільненої дії на ім'я Клод. Як би добре мені не було, піддавати життя ризику я не могла. Тож ці крихітки — моє підстрахування. Так, щоб я могла залишити палац у разі потреби. Я вп'яте проходила квіткове поле. І незабаром я увійшла до тихого палацу, обстановка в якому нічим не відрізнялася від будь-якого іншого дня. Але сьогодні я пішла не у сад, а у місце, яке помітила минулого разу. Не знаю, чи примарилося мені здалеку, але мені здалося, що там були статуї янголів. Я мала рації. Статуї були різних форм та розмірів: деякі навіть вищі за мене. І всі — золоті! Божечки! У моєму палаці все було мармуровим, а тут — золоте? Я роздивлялася найближчу до мене статую і вкусила її за зад, перевіряючи, чи справжнє це золото. Благо, зуби у мене вже були достатньо міцні. А тоді раптом відчула чиюсь присутність позаду себе. Так я і завмерла з зубами у дупці статуї. — З яких це пір в моєму замку оселилася якась комаха? — холодний чоловічий голос віддався дзвоном у моїх вухах. *** Від цього голосу у мене затремтіло все тіло. Я інстинктивно розвернулася, ступила крок назад і врізалась у статую. Коли він встиг наблизитися? До мене безшумно підійшли двоє чоловіків. Один з них був віддалік, тому я не змогла розгледіти його обличчя, але, судячи з вбранні, він був лицарем. А от людина навпроти мене... Брязк. Я впізнала його. Моє тіло знесиліло. Мішечки з коштовностями випали з рук, по землі свій вміст, який я збирала протягом трьох років. Чоловік позаду витріщився на них з дивним виразом обличчя, але той, хто стояв переді мною, не зводив з мене очей. — Це обличчя, — його низький голос та холодний голос пронизували до кісток. Таємничі очі з дивним кольором. Здавалося, ніби я дивлюся в дзеркало, хоча його порожні очі здавалися неживими, і від цього ще більше схожими на справжні діаманти. — Таке відчуття, ніби я тебе десь бачив. Я ніколи не зустрічалася з ним, але чудово знала цей погляд. Вітер розвивав його золотаве волосся. Холодний погляд, особливих очей, що мали тільки члени імператорської родини, та беземоційний вираз обличчя. Весь його стан був сповнений неприхованої сили. Клод де Алґер Обелія. Батько Афанасії, імператор цих земель. — Точно, танцівниця з Сіодони. Ти схожа на неї. Від такої несподіваної зустрічі в голові стало порожньо. Я не могла вимовити ані слова. Це те, що люди називають ступором? Цей він, той, хто вбив Афанасію, у 18. Ні, чому він зараз переді мною? Мені лише п'ять, і це навіть не імператорський палац. Клод, ненадовго задумавшись, поглянув на мене зверху вниз. — Ну, це неважливо. Я навіть не можу поцікавитися що це значить. Я тупо вирячилась на чоловіка, який повільно підняв руку. — Ваша Величносте, — спокійно озвався лицар з-за його спини. Я все ще витріщалася на простягнуту до мене руку. Його рука застигла в повітрі. Його очі все ще вивчали моє обличчя. А тоді, неочікувано, на обличчі чоловіка з'явилася ледь помітна усмішка. — Тепер згадав. Його очі посвітлішали. — Ім'я, яке вона тобі дала. Я затамувала подих, поки він говорив моє ім'я. — Афанасія. Для мене це прозвучало наче смертельний вирок. Моє серце, що завмерло від шоку, тепер прискорено калатало, ніби воно тільки усвідомило ситуацію. — Коли я востаннє тебе бачив, ти була досить беззахисним створінням. Тож Клод бачився з Афанасією п'ять років тому. В романі Клод, під час їхньої нібито першої зустрічі в 9 років спитав «Це дівча звали Афанасія?» Але, виявляється, вони вперше зустрілися одразу після її народження. В той день імператор Клод дав їй своє середнє ім'я, бо її перше ім'я його потішило. Адже імена, пов'язані з безсмертям, давали лише тим, хто мав стати наступним імператором, тому його мав право давати лише імператор. Саме тому Джанет, «Боже благословіння», а не «Безсмертна» чи «Вічна». І тому тітка Джанет бачила в Афанасії загрозу. Звичайна танцівниця назвала свою доньку Афанасією, імператорським ім'ям. Вона була справді хороброю. «Кумедно». Причина, чому він дав їй таке середнє ім'я полягала зовсім не в тому, як думала Лілі, що він її любив. Того йшов, аби знайти Афанасію та вбити. «Мені цікаво чи зможе вона виправдати своє ім'я». Воу. Тож зараз я дивлюся на того, хто ще немовлям хотів мене вбити? Лайно. Оскільки я читала книжку, то вже знала, що він за персонаж, але реальна зустріч — зовсім інша історія. — Ти сильно виросла. Ти сильно виросла. Це ж не означало, що мені настав час померти, адже я вже занадто виросла, правда ж? Дев'ятирічну Афанасію він просто проігнорував. А як же мій план покинути палац до вісімнадцяти? І поки я думала про все це, щось зісковзнуло з моїх ніг і впало на землю. Дзеньк. З моїх ніг на землю впали коштовності, висипавшись з мішечку, на якому Ганна вишила милого кролика. Панувала напружена тиша. Чорт забирай. Годі з мене. Не думала, що воно так швидко розв'яжеться! Не можу повірити, що крихіток номер сім та вісім так по-дурному спіймають. Я скоса поглянула на людей, пітніючи. Вираз Клода був нечитабельним, він просто дивився то на мене, то на коштовності. В наступний момент, він пішов до мене. І раптом підняв мене під пахви! Я зазирнула в очі, які тепер були на рівні з моїми. Я була настільки здивована, що слова так і застрягли у мене в горлі. — А ти важка. У тебе, звичайно, пухкі щоки, але не думав, що ти важиш аж стільки. ...Шалений покидьок! Як ти смієш вказувати жінці на її вагу?! Я не така вже й важка! Ні, навіть не в цьому проблема. Чому ти взагалі говориш до мене? Ти — холодний батько-тиран! Ти любиш лише Джанет! — Але, все ж таки, що ти робиш у моєму палаці? Я здригнулася від цих слів. Його палац? Ну, технічно, усі палаци імперіїї — його палаци. Але, судячи з його вбрання, певно, жив він саме в цьому. Мені гаплик. Це — імператорський палац? Але він навіть порожніший за Рубіновий! Божевілля. Клод глянув повз мене. Моєю спиною зтекла чергова хвиля холодного поту, адже я знала, що стоїть за моєю спиною. Його лицар перевів погляд на зад статуї ангела зі слідами укусу. — Здається, вона думала, що це іграшка, сере. Гик! Тепер він вб'є мене? За те, що я без дозволу увійшла до його замку? Чи за те, що залишила сліди укусів на його статуї ангела? — Мабуть, ти загубилася поки гралася. Він розвернувся і поніс мене. — Феліксе. — Так, Ваша Величносте? — Потримай. Без моєї на те згоди, мене передали в інші руки. Лицар, що тримав мене, був досить вродливим. Але коли він подивився на моє обличчя, я побачила суміш здивування і розгубленості. Звичайно, що він був розгублений, адже Клод просто так підібрав і передав мене йому.
Читати
Відгуки
Наразі відгуки до цього розділу відсутні!
Зареєструйтеся або увійдіть, аби лишити Ваш коментар!