- Трава Дженьсінь?
В маєтку майстрер-цілитель Дзян Фулі відклав книгу, що тримав у руці, й підвів мигдалеподібні очі. Він подивився на Ґу Мана, який все ще був мокрий і ніс на спині кошик для риби.
- Для кого ти це просиш? Для Мо Сі чи для Мужон Ляня?
- Це Мужон... - Перш ніж він встиг вимовити ім’я Чуї, Ґу Ман пригадав прохання, з яким той звернувся до нього перед тим, як знепритомніти. Дане слово не можна взяти назад. Оскільки він погодився, то мав дотриматись обіцянки, тож він передумав говорити. — Я Вам не скажу.
Дзян Фулі трохи звузив очі.
- Ти знаєш, що це?
- Я знаю. Її використовують для лікування хвороб.
- Вона може лікувати хвороби, але також може завдати людині шкоди, - сказав Дзян Фулі. – Трава Дженьсінь — це квітка наполовину звичайна, наполовину демонічна. Вона може знеболити або полегшити біль, але не можна недооцінювати її токсичність. Цієї квітки у мене на складі ціла гора. Вона не має великої цінності, тому я не проти дати її тобі, але ...
Ґу Ман підняв руку і сказав:
- Я обіцяю, що нікого не отрую.
Дзян Фулі посміхнувся.
- Отруїти? Я зараз у Чонхва. Якщо ти насмілишся зробити що-небудь у мене під носом, то заслужиш мою повагу.
Ґу Ман з цікавістю запитав:
- Тоді що Ви зробите?
- Якщо ти просиш у мене траву Дженьсінь, я повідомлю про це твоєму господареві, Сіхе-Дзюню.
Ґу Ман трохи подумав. Мужон Чуї на даний момент був непритомний, і його життя було важливішим. Він зможе йому все пояснити після того, як врятує його.
Тож він погодився та пішов за Дзян Фулі на склад, щоб отримати трави. Коли Дзян Фулі зробив відвар, Ґу Ман негайно повернувся з горщиком на озеро персикових квітів, де знайшов все ще непритомного Мужон Чуї.
Він виглядав дуже слабким. Його красиве обличчя було позбавлене будь-яких кольорів, а шкіра холодною на дотик. Ґу Ман припідняв його, відкрив горщик і потроху влив ліки йому в рот.
Процес був непростим. Хоча Мужон Чуї був непритомний, час від часу він кашляв. Випивши половину ліків, він поперхнувся, нахмурився і щось пробурмотів.
Ґу Ман почув, як він кликав свою сестру, а потім повторював ім’я Юе Ченьціна. Весь час на його обличчі відображався біль.
Хоча Ґу Ман не мав з ним глибокої дружби, та мав чуйне серце. Тож він гладив його по голові і вмовляв.
- Сестра...
- Сестра тут, - сказав Ґу Ман. - Будь хорошим, будь хорошим...
Мужон Чуї:
- Ченьціне...
Ґу Ман:
- Так, так, так. Я та Маленька Біла Пташка. Четвертий дядьку, будь хорошим, нумо, допий решту ліків.
Зрештою бліді губи Мужона Чуї затремтіли, наче він потрапив у пастку якогось кошмару. Він схопив Ґу Мана за рукав, його очі неспокійно рухалися під закритими повіками, його довгі вії нестримно тремтіли, наче чорні крила метелика.
- Ти... – Усю руку Мужона Чуї звело судомою. Сухожилля на її тильній стороні випирали. - Ти, негідник... Як ти міг... Ти...
Ґу Ман був приголомшений. Він торкнувся свого носа і сказав:
- Очевидно, що я тобі допомагаю. Чому ти мене так люто лаєш?
Мужон Чуї все ще був захоплений кошмаром.
Кісточки його пальців ставали дедалі більш блідими.
Раптом він хрипко застогнав, ніби уві сні переживав біль і приниження. Його прикриті очі трохи почервоніли.
- Сволота... Негідник...
Ґу Ман якийсь час дивився на нього й зітхнув.
- Кого ти лаєш? Сестру чи білу пташку?
Але Мужон Чуї, звичайно, не відповів йому. Ґу Ман якийсь час побув із ним. Марення Мужон Чуї поступово стихли, приблизно через одну паличку пахощів він перестав бурмотіти. Почали діяти ліки заспокоюючої серце трави. Вираз його обличчя поступово став спокійним, його напружено насуплені брови нарешті розслабилися.
Ґу Ман обережно перетягнув його на сухе місце і вклав у більш зручну позу. Потім всівся поруч із ним, підпер своє підборіддя і сказав:
- Гей, я вже споїв тобі всю траву. Коли ти збираєшся відкрити очі?
Він чекав ще якийсь час, але очі Мужон Чуї все ще були закритими. Він не прийшов до тями.
Ґу Ман зітхнув. Підпираючи підборіддя, він дивився на фігуру Мужона Чуї.
Цей Мужон Чуї справді був рідкісною красунею. Він був елегантний і вродливий. Ґу Ман не був начитаним, тому не міг описати це правильними словами. Він лише відчував, що хоч у цієї людини були глибокі риси обличчя та героїчний дух, його вдача насправді була схожа на вдачу леді-дракона з книжки з картинками, а широкі рукава - на падаючий сніг.
Одним словом - вродливий.
Інше слово, щоб описати його: гарний.
Тому Ґу Ман, терпляче підпираючи своє підборіддя, дивився на нього впродовж години.
Але, яким би гарним той не був, він не міг чекати ще довше. Ґу Ман повернув голову і звернувся до Фаньдов:
- Ми справді продовжимо отак спостерігати за ним? Я не проти... але принцеса все ще чекає, поки я приготую для нього рибу.
- Гав-гав!
Тож Ґу Ман повернувся до ловлі риби.
Раніше, коли струм води Мужон Чуї вдарив його, він впав у воду і втратив свій улов – трьох коропів. Тепер удача покинула його: після довгих пошуків він вловив лиш кілька щуплих кістлявих рибок.
Побачивши, що сонце вже сідає, а з кухонь здіймається дим, Ґу Ман не міг не відчути себе трохи пригніченим - він не думав, що після довгих пошуків так нічого й не впіймає. Він стояв посеред озера з кошиком. Призахідне сонце було схоже на рум’яний шлейф на небі, що пливе по блискучій поверхні води.
- Так не має бути, - зітхнувши, сказав Ґу Ман. - Хіба в книгах не стверджують, що добрі справи будуть винагороджені? Чому я з добрих намірів врятував пані дракона, але мені не послали жирної риби як плату за мою доброту?
В цей момент розгубленості він раптом почув ясний голос позаду себе, холодний як нефрит.
- Що за маячню ти верзеш?
Ґу Ман злякався і підскочив. Він обернувся і зробив два кроки назад:
- Ти нарешті прокинувся? Як ти так непомітно підійшов?
Тим, хто ступав по хвилям, був Мужон Чуї. Його обличчя вже виглядало нормально, без ознак слабкості чи готовності знепритомніти. Ґу Ман не міг не зітхнути:
- Ця заспокійлива трава досить ефективна: минуло лише півдня, а ти вже одужав.
Мужон Чуї легенько пирхнув і граціозно скочив на берег. Його феніксові очі оглянули Ґу Мана. Побачивши, що одяг на ньому все ще був мокрий, він трохи підняв кінчики пальців, і з них попливло золоте світло.
Коли світло розсіялось, Ґу Ман з подивом і радістю торкнувся свого вже сухого одягу. Потім посміхнувся і сказав:
- Дякую. Ти справді добра людина.
Мужон Чуї не став говорити йому дурниць, тільки запитав:
- Ти прийшов сюди сьогодні ловити рибу?
- Так, принцеса моєї сім’ї хвора, не може їсти, тому я хотів зловити свіжої жирної риби, щоб приготувати для нього страву, - Ґу Ман потер носа. - Ми сім’я, тому ми маємо допомагати одне одному.
Мужон Чуї нахмурився:
- Принцеса? ... Принцеса Мендзе?
Ґу Ман махнув рукою:
- Принцеса Мо Сі.
- ...
Здавалося, цей Вівтарний звір, який втратив розум і пам’ять, не з грубості назвав його «пані драконом». Зрештою, навіть Мо Сі, залізокровний бог війни, отримав від нього прізвисько «принцеса».
Мужон Чуї відвів від Ґу Мана байдужий погляд. Він стояв на березі озера, заклавши руки за спину, обличчям до вітру, і сказав:
- Виходь на берег.
Не розуміючи, в чому справа, Ґу Ман взяв свою сітчану сумку і вийшов на берег.
- Яку рибу ти хочеш? - спитав Мужон Чуї.
Ґу Ман ще не розумів, що відбувається, але чесно відповів:
- Рибу-мандарин.
- Скільки?
- Чим більше, тим краще.
- Немає сенсу брати багато, - сказав Мужон Чуї. - Думаю, п’яти буде достатньо.
- ...?
Ґу Ман з цікавістю запитав:
- Що ти збираєшся робити? Ти хочеш допомогти мені ловити рибу?
Слово «ловити» було певним перебільшенням у випадку Мужон Чуї, Майстра Чонхва. Зрештою, навіть Юе Дзюньтянь не міг осягнути глибини його майстерності.
Мужон Чуї змахнув широкими рукавами, і в повітрі виникла срібна стріла, що стрімко зникла в озері. Коли ж вона виринула з води й повернулася на берег, то вже розтягнулася на десять чі, і на ній було нанизано п’ять свіжих і пухких рибок-мандаринок.
Ґу Ман округлив свої ясні блакитні очі.
Він подивився на рибу, а потім повернув голову і глянув на Мужон Чуї. Через довгий час він просто і грубо висловив своє захоплення:
- Дідько!..
Не дивно, що Ґу Ман вилаявся. Бо справді ж... Він так старанно працював півдня, але це і близько не могло зрівнятися з легким помахом рукава Мужон Чуї.
Риба відправилася в кошик Ґу Мана, а срібна стріла зникла. Мужон Чуї сказав:
- Що тобі ще потрібно? Скажи мені все.
Ґу Ман похитав головою й подивився на красеня в білому, що стояв у золотистому сяйві.
Він був прямою людиною, і говорив все, що думав, тому зараз сказав:
- Не дивно, що маленька біла пташка так захоплюється тобою.
- Біла пташка? - нахмурився Мужон Чуї.
- Юе... Юе... Юе, - Ґу Ман стурбовано схопився за голову. - Ай, я знову не можу згадати його імені.
- Юе Ченьцін?
- Так, так, так! Він! - Ґу Ман сплеснув у долоні та засміявся. - Не дивно, що він ганяється за тобою. Даґе, ти справді чудовий! Чи можеш ти навчити мене своїй техніці ловлі риби?
- ...
Мужон Чуї тихо зітхнув і сказав:
- Простягни руку.
Ґу Ман зробив, як йому сказали. Мужон Чуї нізвідки дістав жменю срібних голок і поклав їх на долоню Ґу Мана. Той з цікавістю запитав:
- Що це?
- Стріли, що слухають, - сказав Мужон Чуї. - Я дав тобі п’ятдесят. Ці стріли можуть змінювати свій розмір за твоїм бажанням і рухатись відповідно до наказів. Тобі вистачить стільки для ловлі риби?
Ґу Ман був у радісному захваті і дякував знову і знову:
- Вистачить, вистачить! Ти такий щедрий! І ти хороша людина!
Договоривши, він обережно поклав срібні голки в свій мішечок цянькунь, а потім старанно засунув його за лацкан, наче цуценя, яке ретельно ховало кістки.
Сховавши, він знову сказав:
- Дякую, добрий чоловік!
- ...
Мужон Чуї не звик, щоб люди вважали його хорошою людиною. Весь час жителі Чонхва вважали його невігласом, що був просто майстром-фанатиком вдосконалення зброї.
Через це вираз його обличчя був якимось скутим і неприроднім. Після хвилини мовчання він змінив тему:
- Нікому не кажи про те, що ти сьогодні бачив. Особливо Юе Ченьціну - не кажи йому.
Ґу Ман кивнув, а потім сказав:
- Звичайно, звичайно. Але, боюся, є одна людина, від якої я не можу приховати це.
- Хто?
- Мо Сі, - сказав Ґу Ман. - Майстер-цілитель Дзян сказав, що траву Дженьсінь також можна використовувати як отруту, тож оскільки я попросив її в нього, він обов’язково розповість Мо Сі.
Мужон Чуї на мить задумався, а потім сказав:
- Все гаразд. Я сам скажу Сіхе-Дзюню. Тобі більше не варто турбуватися про це. Пам’ятай, що не можна розповідати комусь іще.
- Тоді що, якщо Мо Сі запитає мене першим?
- Ти просто маєш сказати правду.
- Гаразд, - погодився Ґу Ман, а після цього не міг не запитати: - Твоє тіло зараз у порядку?
- В порядку. Раніше озера персикового цвіту було достатньо, щоб придушити це. Сьогодні просто була випадковість.
- О... Але твоя хвороба... Маленька Біла Пташка та інші знають про неї?
Мужон Чуї байдуже сказав:
- Дещо знають, але не все. Насправді це не велика проблема. Просто Юе Ченьцін постійно питає мене про це. Я не хочу з ним говорити, тому, будь ласка, тримай це в таємниці.
У його словах було надто багато недомовок, а причина тримати це в таємниці була надто надуманою. Тільки дурень повірив би йому.
Але Ґу Ман нічим не відрізнявся від дурня. Він повірив, щиро підняв руку і пообіцяв, що ніколи нікому не розкаже про цей випадок.
Коли він попрощався з Мужон Чуї та повернувся до маєтку, небо вже було темним.
Лі Вей стояв біля дверей, витягнувши шию й дивлячись то ліворуч, то праворуч. Коли він побачив, як Ґу Ман повертається в сутінках, він не міг не відчути одночасно і радість, і злість і поспішно вийшов вперед й запитав:
- Що з тобою сталося? Ти пішов ловити рибу чи розводити її? Чому ти повернувся так пізно?
Ґу Ман зняв кошик зі спини й показав йому. Він посміхнувся і сказав:
- Я зловив п’ять жирних риб. Ще є час. Чи можна мені зайняти кухню?
Проживши стільки часу у маєтку Сіхе, Ґу Ман жодного разу не готував рибу. Але він пам’ятав, що робити. У його уривчастих спогадах, що він відновив, він готував багато страв з риби. Тому Ґу Ман звернувся до спогадів про роботу з інгредієнтами і швидко приготував кілька страв та поклав їх до кошика.
Вийшовши з кухні, він побачив Лі Вея, який чекав зовні, і запитав:
- Він ще в кабінеті?
- Так, він зайшов до кабінету ще зранку і досі нічого не їв.
Ґу Ман рушив із кошиком з їжею і сказав:
- Тоді дивись на мене. Я найкраще вмію вмовляти шиді.
- О... - радісно вигукнув Лі Вей.
Через деякий час він збагнув, що Ґу Ман якось неправильно звернувся до нього, і обурився та суворо мовив:
- Хм?
Але Ґу Ман з обіднім кошиком був уже в кінці коридору.
Свічки тихо танули, у мідній настільній лампі була калюжа олії. Світло освітлювало холодний, точений профіль Мо Сі.
Хоча війна на півночі завершилася, це явно було не надовго. Країна Ляо і Чонхва просто не мали іншого вибору, як укласти перемир’я, що тривало вже два роки. Дві держави боролися і послаблювали одна одну. В решті решт обидві сторони побачили, що інші країни навколо них вже готові створювати їм проблеми. Якби вони продовжили боротьбу між собою, то тільки дозволили б рибалці пожинати плоди. Тому, хоча перемир’я мало місце, дві країни все одно змагалися між собою і пильно спостерігали одна за одною, щоб побачити, хто відновиться швидше. Імператор протягом останнього року звертав особливу увагу на дії країни Ляо. Звіт у руках Мо Сі був зібраний тіньовими охоронцями Чонхва і містив багато інформації про монстрів і демонічні явища у Ляо. Його зміст був детальним і кривавим. Мо Сі, читаючи, спохмурнів.
У той момент, коли він читав доповідь про диявольську рослину «Квітка вічного гіркого жалю», раптом спалахнуло світло. Ґу Ман відчинив двері й підійшов прямо до його столу.
- Шиді Мо, час їсти.
- ...
Мо Сі підвів очі і сказав:
- Просто постав це. До того ж, не називай мене так. Скільки разів я тобі пояснював? Чому ти не хочеш запам’ятати?
Ґу Ман не слухав його.
Коли маєш справу з цією людиною немає сенсу багато говорити. Краще просто продовжувати діяти по-своєму. Ґу Ман вдав глухого й безмовного. Він відкрив кошик і став виймати звідти страви одну за одною.
Мо Сі нахмурився.
- Що ти робиш?
- Я не заважатиму, - сказав Ґу Ман. - Читай свої книжки, а я з’їм свою їжу. Твою половину залишу.
- ... Ти хочеш їсти зі мною?
Ґу Ман кліпнув очима:
- Хіба ми не їли разом раніше?
- ...
Звичайно, вони вдвох вже їли раніше за одним столом, в залі. Але їсти за одним столом і їсти з одного кошика – це різні речі.
Ґу Ман сказав тоном, який згадався йому:
- Айо, у мене немає вибору. На кухні немає нічого смачного попоїсти. Я можу їсти лише у вас. Сіхе-Дзюню, ви робите добро. Ви великодушний. Чи можете ви поділитися зі мною половиною?
Побачивши, що Мо Сі втратив дар мови, він спробував додати олії у вогонь.
- І всі сьогоднішні страви приготував я. Хіба ви не боїтеся, що я вас отрую? Тож я спробую першим і перевірю для вас, чи воно не отруєне. Тож ви зможете їсти спокійно і з задоволенням.
Мо Сі витріщився на нього і сказав:
- Що ти верзеш?
Але все одно дозволив йому робити те, що він робив.
Тож Ґу Ман з радістю виклав чотири страви і один суп на бездоганний стіл з червоного сандалового дерева.
Страви були ще теплі й пахучі. Хоча вони, на відміну від вишуканих делікатесів головного кухаря, були прості, але дуже апетитно пахли і їх колір був освіжаючим і привабливим.
Там була тарілка кришталевих тонко нарізаних шматочків свинини з м’якою та ніжною шкіркою по краях, поданих з оцтом Дженьдзян і меленим імбиром. Була тарілка з обсмаженим коренем лотоса, ніжними водяними каштанами та м’яким і соковитим зеленим салатом. Також була тарілка тушкованих весняних пагонів бамбука в олії, залитих густим ароматним соусом. Суп був простий, з бамбукових грибів, прикрашений кількома свіжими зеленими листочками та кількома скибочками шинки – для шлунка те, що треба.
І останньою в кошику була тарілка кисло-солодкої мандаринової риби. Риба була приправлена дрібно нарізаним імбиром, щоб прибрати рибний запах. Приготована на пару, вона була полита ароматною киплячою олією, шкірка була хрусткою та жовтою, а риб’ячий жир – ніжним. На додаток вона була залита густим сиропно-оцтовим соусом. Коли палички торкнулися страви, біле й прозоре м’ясо риби та застиглий жир злегка тремтіли в кисло-солодкому соусі.
- Як смачно! - Ґу Ман радісно розмахував паличками, не підіймаючи обличчя до Мо Сі, який читав, опустивши очі. - М’ясо з черева риби все моє.
Ґу Ман продовжував їсти, і через якийсь час Мо Сі подумав, що той справді збирається своїми паличками зняти всю найніжнішу частину черевця риби.
Нарешті він не втримався, закрив бамбуковий сувій і підняв руку, щоб схопити Ґу Мана за зап’ястя.
Ґу Ман надув щоки.
- Що ти робиш?
Мо Сі витріщився на нього й грубо вирвав у нього з рук палички. Він взяв миску з рисом поруч із собою і поклав шматок риби туди.
Ґу Ман в душі сміявся, але зовні напустив на себе роздратований вигляд.
- Чому ти забрав моє?
Мо Сі сердито повернув йому палички та взяв свою пару.
- А інакше що? Ти все доїсиш і залишиш мені гризти самі кістки?
Сказавши це, він відкусив шматок риби. Його білі зуби та те, як він відкусив, в поєднанні з двозначними словами «гризти самі кістки» незрозумілим чином змусили Ґу Мана, який сидів навпроти нього, здригнутися.
Ламати твої кістки і пити твою кров...
Від такої власницької пози та погляду Ґу Ман відчув ледь помітне поколювання в голові. В його пам’яті невиразно промайнули якісь спогади про переплетення кінцівок, ніби струна хлиснула по лобі, щоб нагадати Ґу Манові…
Так. Колись саме цей, здавалося б, холодний чоловік наче дикий звір своїми білими і холодними зубами забирав собі його кістки і кров, розривав їх і з’їдав...
Він подивився на гарне обличчя Мо Сі, від високого носа до тонких, але сексуальних губ. Зненацька його серце забилося швидше.
Це почуття змусило Ґу Мана відчути, що в його серці щось не так. Було гаряче й неспокійно, ніби вогонь розгорівся з попелу й народився з купи дров. І ще було таке враження, ніби квітневий весняний вітерець повільно розпустив пучок нових бруньок.
Він раптом пригадав ту ніч повноліття. Тоді губи Мо Сі торкнулися його губ. Це був дуже м’який дотик, але він змусив його затремтіти в тому спогаді.
Та Мо Сі не помітив дивного погляду Ґу Мана.
Він був зосереджений на поїданні риби. На його тонкій нижній губі були залишки якогось соусу, і він ненароком її облизав.
У цей момент серце Ґу Мана запалало. Він відчув незрозумілий імпульс і примітивне бажання – він захотів піднятися і ніжно торкнутися щік і губ Мо Сі.
Він навіть не розумів, що означає це бажання. Він просто інстинктивно відчув цей вогонь в грудях, і тільки так можна було його заспокоїти.
Його адамове яблуко ворухнулося. Як дитинча, яке випробовує небезпеку, він уважно спостерігав і тихо наблизився до Мо Сі, який абсолютно не помічав цього...
Авторці є що сказати:
Ґу Ман був стурбований: Господарю, що ти шукаєш?
Мо Сі: Подарунок, який ти зробив мені на повноліття.
Ґу Ман збентежився: Навіщо він тобі?
Мо Сі: Кинути його тобі. Гадаю, ти сам можеш його вивчати.
Далі
Розділ 76 - Давні справи сім'ї Юе
Його адамове яблуко ворухнулося. Як дитинча, яке випробовує небезпеку, він уважно спостерігав і тихо наближався до Мо Сі, який абсолютно не помічав цього... - О, точно. Раптом Мо Сі підняв голову, чим зупинив рух Ґу Мана. - Третій день наступного місяця - день народження Юе Ченьціна. - А? - Ґу Ман був такий наляканий, що в нього виступив холодний піт. Він не чув, що сказав Мо Сі і поспішно відвів погляд, ніби щойно отямившись. Його вуха трохи почервоніли, він підняв руку і торкнувся одного. - О... о. Його серце все ще калатало. Він думав: що він зараз робив? Чому в нього раптом виник такий порив і бажання? Він знав, що у вовків кусати і гризти один одного означає вищість і підкорення. А що це означає між ним та Мо Сі? Те саме? Він спробував уявити, чи хоче він підкорити Мо Сі, але зрозумів, що не знає, що означає «підкоряти». Він хотів, щоб Мо Сі опустив голову і став перед ним на коліна? Ні. Ні. Його це не цікавило. Чи він хотів... - Ти мене слухаєш? Ґу Ман різко прийшов до тями. - А? Так! Я слухаю, слухаю. Мо Сі нахмурився і глянув на нього: - Чому твої вуха почервоніли? Ґу Ман почухав вуха: - Я, я... мені жарко. - ... Мо Сі гадки не мав, що з ним. Він більш-менш покінчив з їжею, тож відклав палички та дав Ґу Ману вказівки. - Ми відправимо вітальний подарунок Юе Ченьціну. Зараз я зайнятий, тож ви з Лі Веєм маєте подбати про це. - Ну... - Ґу Ман затнувся. - Чому ти хочеш надіслати подарунок маленькій білій пташці? Обличчя Мо Сі спохмурніло: - Хіба ти не сказав, що слухав? - ... Я не слухав. Мо Сі скрипнув зубами і повторив: - Третій день наступного місяця - день народження Юе Ченьціна. Нарешті Ґу Ман збагнув і широко розплющив очі. - День народження Маленької Білої Пташки? - Так. Відповівши, Мо Сі помітив, що очі Ґу Мана засяяли, і не міг не проковтнути язика. Він знав, що Ґу Ман любить спостерігати за щасливими подіями в житті інших людей. Чи був це день народження, чи весілля, він любив приєднуватися до веселощів. Коли одружувався син Лволі-Дзюня, процесія нареченої проходила через усе місто з величними церемоніями. Але Ґу Ман не міг вийти з маєтку за власним бажанням, тож, почувши звук гонгу та барабанів, він піднявся на дах і спостерігав за усім звідти, лускаючи насіння дині... Коли перехожі плескали в долоні, він теж плескав на даху. Коли стемніло, Мо Сі дозволив йому вийти, і він із задоволенням шукав у тріщинах між цеглинами арахісові й кедрові горіхи та сушений лонґан. Назбиравши повну сумку, він повернувся щасливий. - Я знаю, про що ти думаєш, - сказав Мо Сі. - Але, боюся, ти будеш розчарований. - А? - День народження Юе Ченьціна святкуватимуть в маєтку Юе. Вони ніколи не влаштовують великих банкетів, і на дорозі не розкидатимуть солодощі, які ти міг би зібрати. Як і очікувалося, Ґу Ман був пригнічений. - О-о-о... Після павзи він не втримався й запитав з цікавістю: - Але Маленьку Білу Пташку дуже люблять в сім'ї, то чому вони цього не роблять? Мо Сі зробив ковток гарячого супу та сказав: - Це пов'язано з народженням Юе Ченьціна. Його мати була родичкою королівської родини, і вона померла під час пологів, народжуючи його. Ґу Ман був трохи здивований, але відразу зрозумів: - Тож маєток Юе не влаштовує банкету для Маленької Білої Пташки, тому що батько Маленької Білої Пташки не може забути його маму? - Як Юе Дзюньтянь може бути такою сентиментальною та праведною людиною?- сказав Мо Сі. - Якщо ти мав на увазі, що він робить це аби віддати шану своїй померлій дружині, то це неможливо. Але незважаючи ні на що, Мужон Хван все ще є дочкою королівського роду і навіть якщо вона померла багато років тому, Юе Дзюньтянь все ще повинен тримати обличчя перед королівською родиною. Тому святкування дня народження його сина має бути максимально простим. - От чому все так... - пробурмотів Ґу Ман і кілька разів перерахував пальцями. Раптом він здивовано сказав: - Якщо це так, то Мужон Чуї також є членом королівської родини? Мо Сі байдуже сказав: - Він не рахується. - Чому, чому? Його прізвище теж Мужон... - Одяг Чонхва вишитий золотом на рукавах, - сказав Мо Сі, - але у Мужон Чуї він оздоблений сріблом. Як гадаєш, чому? Ґу Ман серйозно відповів: - Бо срібло йому більше личить. Обличчя Мо Сі спохмурніло. - ... Ти думаєш, це конкурс краси? - Тоді чому? - Мужон Чуї не є членом імператорської родини, - відповів Мо Сі. - Він покинута дитина, яку усиновила його сестра, Мужон Хван... тобто рідна мати Юе Ченьціна. Коли Мужон Хван була маленькою, вона пішла до Холодного Гірського храму за містом, щоб віддати шану Будді, а, виходячи, побачила цю покинуту біля храму дитину. Вона відчула, що це доля, тому взяла його та виховувала як свого молодшого брата. Повідомивши про це тодішньому імператору, вона дала йому імператорське прізвище Мужон. Ґу Ман повторив це двічі, перш ніж нарешті збагнути. Його блакитні очі розширилися. - Маленьку драконицю підібрали?! - ... Не давай людям випадкових прізвиськ, - сказав Мо Сі, відчувши головний біль. - Юе Ченьцін ще нічого, але з характером Мужон Чуї, якщо він почує, що ти називаєш його маленькою леді-драконом, він живцем здере з тебе шкіру й закине в піч своєї майстерні як сировину. Ґу Ман махнув рукою. - Все не так погано. Маленька пані дракон дуже хороший. Сьогодні я навіть... Ґу Ман обірвав себе на півслові, зрозумівши, що бовкнув зайвого. Він стурбовано глянув на Мо Сі, сподіваючись, що той не звернув уваги на щойно сказане ним. На жаль, все пішло не так, як він хотів. Генерал Мо був спостережливим і пильним. Хіба він міг пропустити це повз вуха? Він звузив очі й подивився на Ґу Мана. - Ти бачив його сьогодні? Розуміючи, що він не може приховати це, Ґу Ман міг лише скласти руки та вклонитися. - Я не можу нічого від тебе приховати. Пан Сі такий мудрий. - Тобі не треба мені лестити. Де і як ти його бачив? Ґу Ман не мав іншого вибору, окрім як розповісти Мо Сі про свою зустріч із Мужон Чуї біля озера персикового цвіту. Він пам'ятав настанову Мужон Чуї, тому говорив дуже коротко й не додавав зайвих подробиць. Спочатку він думав, що Мо Сі буде дещо здивований, почувши це. Та несподівано Мо Сі лише насупився й зітхнув. - Яка прикрість... - Що сталося? Мо Сі сказав: - Кілька днів тому Юе Ченьцін прийшов до мене і попросив позичити примірник «Божественних та диявольських трав» країни Ляо. Він сказав, що шукає рослину, яка могла б вилікувати всі хвороби. Однак я вже позичив цю книгу майстру з Академії Вдосконалення півмісяця тому. Я не знаю, чи Юе Ченьцін до нього звернеться. Ґу Ман кліпав очима. - Тож, маленька біла пташка вже кілька днів знає про хворобу дядька? - Не кілька днів, - сказав Мо Сі. - Юе Ченьцін знав, що здоров'я його четвертого дядька не в найкращому стані, вже кілька років тому. Він пішов за мною до північного кордону через те, що хотів знайти для свого четвертого дядька якісь ліки з інших країв. Однак Юе Ченьцін також знав, що Мужон Чуї не любить, коли інші втручаються не в свої справи, тому шукав ліки потай. Ґу Ман здивовано сказав: - То це було так давно. Тоді чому Мужон Чуї сказав, що маленька біла пташка майже нічого не знає про це? - Мужон Чуї не помиляється: Юе Ченьцін знав лише, що його дядько хворий, але не знав, що це за хвороба, тому не міг знайти правильні ліки. Саме через це він вирішив шукати рослину, що лікує будь-які хвороби. Ґу Ман, не розуміючи, сказав: - Чому Мужон Чуї приховав це від нього... Мо Сі зітхнув. - Тому що їхні стосунки ніколи не були хорошими. Справи сім'ї Юе дуже заплутані. Ґу Ман не говорив. Він сів і мовчки думав про стосунки між Дзян Єсюе, Юе Ченьціном і Мужон Чуї. Але зрештою він лише схопився за голову й зітхнув. - Я не можу зрозуміти, не виходить. Мо Сі глянув на нього. - Чого ти не можеш зрозуміти? Ґу Ман вирівняв пальці і сказав Мо Сі: - Я думаю про те, чому між ними погані стосунки. Взяти Мужон Чуї: його врятувала і виховала мати маленької білої пташки, але чому він ненавидить дитину своєї сестри? Колись Ґу Ман міг легко розуміти суть таких речей. Однак тепер він був невігласом і потребував, щоб Мо Сі пояснював це йому. - Це дуже просто, - сказав Мо Сі. - Для Мужона Чуї Мужон Хван була і вчителем, і сестрою. Хоча для Мужон Хван він номінально був молодшим братом, та вона ставилася до нього як до рідного сина. Коли вона вийшла заміж в сім'ю Юе, то спеціально попросила імператора дозволити Мужон Чуї супроводжувати її. Це є причиною, через яку Мужон Чуї живе в родині Юе. Ґу Ман швидко кивнув. - Я розумію. Іншими словами, маленька біла пташка та маленька леді-дракон, дядько та племінник, насправді більше схожі на старшого та молодшого братів. - Це так, - сказав Мо Сі. - Для Мужон Чуї Мужон Хван є його благодійницею. Коли вона була жива, Мужон Чуї супроводжував її вдень і вночі, навчався у неї та дуже її поважав. І, звичайно, сподівався, що вона потрапить до хорошої сім'ї, але Юе Дзюньтянь... Мо Сі скривив губи. Він не хотів описувати цю людину. Однак Ґу Ман зрозумів і промовив: - Він погана людина. - Репутація у Юе Дзюньтяня тоді була не дуже хорошою, - сказав Мо Сі. - Про його майбутній шлюб з Мужон Хван їх батьки домовились ще коли вони були зовсім малі. Однак Юе Дзюньтянь по натурі був розпусником. Коли йому було шістнадцять, від нього завагітніла дівчина, що грала на цитрі. Він узяв її за наложницю і та народила йому сина. - Оце так! - пробурмотів Ґу Ман. - Ще до одруження з Мужон Хван у нього вже була наложниця. І не тільки наложниця, навіть дитина. Трохи поміркувавши, він запитав: - Ця дитина - Дзян Єсюе? - Так, - Мо Сі не любив говорити про справи між чоловіками та жінками і почувався дещо незручно. - Це він. Ґу Ман сказав: - Тоді я розумію, чому маленькій пані драконці не подобається Дзян Єсюе. Юе Дзюньтянь одружився з двома жінками. Мужон Чуї - молодший брат Мужон Хван, тому він на її боці, а Дзян Єсюе - син наложниці, тому він на стороні наложниці. Мо Сі не хотів обговорювати питання дружин і наложниць. Він опустив вії й легенько покашляв. - ...Так. Хоча такі речі не є рідкістю серед дворян, як ми говорили, Мужон Чуї любив і поважав свою прийомну сестру. Насправді він був дуже незадоволений цим шлюбом. Крім того, Юе Дзюньтянь був розпусником, через що Мужон Хван часто була сумна і роздратована... Тому почуття Мужон Чуї до племінника, в якому тече кров Юе Дзюньтяня, завжди були дуже складними. У цей момент Мо Сі налив дві чашки гарячого чаю, підсунув одну до руки Ґу Мана, а другу взяв сам. Ґу Ман був вражений. - Я не дуже розумію... Навіть якщо у Маленької Білох Пташки тече кров того, хто йому не подобається - це все ж дитина його сестри. Хіба приказка не говорить: «Любиш мене, люби мою собаку»? Чому йому не подобається людина, яку любить його сестра? - Тому що він не думає, що його сестра була щаслива. Він вважає, що народження цієї дитини було найбільшою помилкою з усіх. Від чаю спіралями піднімалася пара, наче старі образи, про які вони зараз згадували. - Але є ще одна, важливіша причина... - Яка? - запитав Ґу Ман. - Пологи Мужон Хван були важкими не безпідставно, - сказав Мо Сі. - Після того, як вона вийшла заміж в сім'ю Юе, вона часто сварилася з Юе Дзюньтянєм і була пригнічена. У день пологів вона зустріла жінку, яку Юе Дзюньтянь підчепив на вулиці і яка прийшла до резиденції створювати проблеми. Її слова були брудними та неприємними. Мужон Хван і без того була надзвичайно слабка, тож після такого хвилювання вона ще більше змарніла. Зрештою її серце стало наче мертвий попіл і вона померла. Ґу Ман був шокований і тихо вимовив: - А... Мо Сі зітхнув. - Тож бачиш, погана причина, погані наслідки і, зрештою, Мужон Чуї втратив найважливішу в світі людину. Минуло стільки років, але він все ще не може відпустити цього. Тепер він Майстер вдосконалення зброї. Юе Дзюньтянь кілька разів намагався розтопити лід в їхніх відносинах, але той не підпустив його. Щодо Юе Ченьціна, Мужон Чуї ніколи не знав, як з ним бути. Після павзи він закінчив: - Приблизно так все сталося з їхньою родиною. Ґу Ман все ще не міг переварити такі складні емоції, в його блакитних очах було видно розгубленість. Через деякий час, він із сумнівом промовив: - Але в смерті Мужон Хван не можна звинувачувати Юе Ченьціна, він тоді був лише дитиною... - Мужон Чуї має чітко розуміти, - сказав Мо Сі, - що ця справа не має нічого спільного з Юе Ченьціном. Але розуміти і прийняти - це дві різні речі. Ґу Ман торкнувся свого підборіддя й повторив: - Розуміти і прийняти - це дві різні речі. В його очах промайнув спалах. - Чому ці слова звучать так знайомо? - Ти говорив мені їх раніше. - Дійсно? - здивувався Ґу Ман. - Тоді я справді дивовижний. Mo Сі: - ... Дивлячись на його щасливе та самовдоволене обличчя, Мо Сі не став говорити йому, що насправді цей аналіз емоцій Мужон Чуї - це те, що Ґу Ман говорив Мо Сі в минулому. Людське серце було дуже складним і він раніше цього не розумів. Він не міг бачити крізь любов і ненависть між людьми. Саме Ґу Ман пояснив йому в подробицях чому люди люблять і чому ненавидять. Мо Сі згадав як Ґу Ман тоді лежав на березі річки, схрестивши руки, і торкнувся у цій розмові навіть Дзян Єсюе. Тоді Ґу Ман взяв у рот травинку і щиро сказав: - Дзян Єсюе було непросто. Він справді зміг і зрозуміти, і прийняти. Поглянь, через свою прийомну сестру Мужон Чуї через стільки років усе ще холодно ставиться до Юе Ченьціна. Мати Дзян Єсюе також пішла, але він не тримає злості на цих двох. Він відкритий і добрий до них, - він поцокав язиком. - Якби це був я, я б зірвався. Мо Сі повернув обличчя й подивився на юнака, який лежав поруч із ним і дивився на зірки. Його погляд був дуже ніжним. Він знав, що з Ґу Маном такого б не сталося. Навіть якби він був на місці Дзян Єсюе, він би це пережив, не зриваючи свій гнів ні на кому і з добрим ставленням до оточуючих. Адже Ґу Ман був таким яскравим, як сонце. Якби хтось обійняв Мужон Чуї й заплакав, той лиш відштовхнув би цю людину й пішов роздратований. Якби хтось обійняв Дзян Єсюе і заплакав, той би люб'язно склав цій людині компанію та вислухав би її. А Ґу Ман? Якби хтось обійняв Ґу Мана і заплакав, той би точно розсмішив цю людину. Його Ґу-шисьон був людиною, яка приносила сміх і світло іншим, людиною, в яку він завжди був глибоко закоханий. Через кілька днів військові справи після весняного полювання були більш-менш завершені. На щастя, Ґу Ман дбав про нього в ці дні. Хоча йому щоразу доводилося деякий час «шліфувати» Мо Сі, щоб той поїв, принаймні він їв нормально і не забував про ліки, що йому прописав майстер-цілитель Дзян. Цього дня Мо Сі не було чим зайнятися, тож він подумав, що можна було б піти до Академії Вдосконалення, щоб трохи посидіти там та забрати назад збірку «Небесних і демонічних трав» і на зворотньому шляху занести її Юе Ченьціну. Зрештою, хоча той був ледачим, але він з дитинства вважав четвертого дядька своїм яскравим провідним світлом, тому якщо справа стосувалася Мужон Чуї, він завжди був дуже серйозним і зосередженим. Ця дитина здавалася ненадійною, але насправді якщо він щось надумав, то працював над цим так багато, що це межувало з одержимістю. Молоді люди були безстрашні, але люди з гарячою кров'ю могли легко втратити голову і потрапити в халепу. Подумавши так, він зібрався і вже готовий був іти, як раптом Лі Вей вбіг до зали із тривожним виразом обличчя. - Пане! - Що сталося? Що з тобою? Лі Вей сказав: - Щось сталося в маєтку Юе. Серце Мо Сі тьохнуло. «Не може бути - правда? Збулося те, про що я непокоївся?» Він запитав: - Це Юе Ченьцін?... Очі Лі Вея розширилися. - Так! Пане, як це Ви одразу здогадалися? Молодий пан Юе пропав! Авторці є що сказати: [Справжня причина інвалідності Сюе-мей] Мужон Чуї (179 см): Юе Ченьцін, спробуй покликати мене кілька разів. Юе Ченьцін (176 см): Дядьку! Четвертий дядько! Дядько! Привітний гість, керівник групи рецензентів Ерхи 0,5: Сцена гармонійна, я думаю, що все добре. Мужон Чуї (179 см): Дзян Єсюе, спробуй покликати мене кілька разів. Дзян Єсюе (184 см): Дядько. Четвертий дядько. Дядько. Привітний гість, керівник групи рецензентів Ерхи 0,5: ... Мені все здається, що щось не так. Мужон Чуї, а Ви не можете взути високе взуття, щоб зіграти з Дзян Єсюе? Мужон Чуї: Ні. Лідер групи рецензентів Ерхи 0.5 (нетерпляче махає рукою): Тоді просто зламай Дзян Єсюе ноги, в інвалідному візку він не виглядатиме таким високим. Дзян Єсюе: ...
Читати
Відгуки
ще один розділ.. лише один розділ і спати.. мені завтра рано вставати...