Мо Сі повільно розплющив очі в ілюзії сувою-літопису.
Він опинився в безкрайній темряві, оточений безмежним нічним небом. По куполу проходила зелено-блакитна стрічка світла з мерехтливими маленькими печатками.
Раптом з неба почувся ефірний голос, хрипкий, як потертий сувій:
- Що… ти хочеш прочитати?
Це уламки відновилися в єдиний сувій і він зміг запросити його відстежити сліди минулого.
Мо Сі підвівся й сів, дивлячись на потік зелено-блакитну світла, схожу на зеленого дракона, що оголив свої ікла та розмахував кігтями в нічному небі, і сказав:
- Я хочу знати, чи мав Ґу Ман того року якісь приховані мотиви для зради.
- …
Стрічка світла все звивалась і звивалась, не було ніяких змін. У той момент, коли надії Мо Сі почали поступово згасати, і він подумав, що сувій-літопис, можливо, не записав нічого, пов’язаного з цим, стрічка світла раптом сліпуче спалахнула і незліченна кількість мерехтливих символів та печаток зібралися разом, утворивши форму величезного ілюзорного дракона.
У нього був довгий рот і вузькі очі, грива майоріла в повітрі. За частку секунди у створеному сувоєм всесвіті виникли хмари й грім, здійнявся вітер! Кігті ілюзорного дракона злетіли аж до дев’ятого неба, а потім різко кинулись вниз, прямуючи до Мо Сі, який був маленьким, як рисове зернятко між небом і землею!
За долю секунди здійнявся вітер з піском, яскраве блакитне світло засліпило очі Мо Сі. Почувся гучний звук! Останнє, що Мо Сі побачив – це гігантський дракон, схожий на сильну зливу з неба, а світло було схоже на тисячі стріл, що пронизують його душу.
- Минуле... вже мертве...
Ледь помітне зітхання, як останнє попередження тим, хто зазирнув у сувій.
- ... Залиш...його...позаду!...
Різнобарвне світло рвучко хлинуло йому в очі, наче міріади сніжинок, тиснуло й проникало в зіниці, ніби хотіло передати все, закарбоване в літописі, у це тіло з плоті й крові.
Раптом світло згасло.
Мо Сі задихався. В його очах все ще мерехтіло, тож він не міг одразу зрозуміти, до якого дня вісім років тому його привів сувій.
Він стояв на місці, важко кліпав очима й час від часу хитав головою, намагаючись якомога швидше відновити зір. У цей момент він розумів лише, що потрапив у дуже темне місце. Він чув стукіт дощу по карнизах і вікнах. Лив сильний дощ і вода збиралася на черепиці.
Через деякий час хтось прийшов. Здалеку долинув звук кроків і зупинився неподалік від нього.
Людина заговорила не відразу і чулися лише звуки дощу. У той момент, коли Мо Сі подумав, що кроки були ілюзією, знайомий голос нарешті порушив тишу.
Людина сказала:
- Простолюдин Ґу Ман віддає шану Вашій Величності.
Цей голос, легкий, як сніг, був схожий на удар грому, від якого кров хлинула в його кінцівки!
В очах Мо Сі все ще мерехтіли дивні та строкаті тіні. Його барабанні перетинки також дзижчали, але він не зважав на сильне запаморочення і різко повернув голову.
Подув нічний вітер, принісши з собою запах дощу і солодкий аромат нічних квітів магнолії.
Говорили, що в пам’яті людини найглибше закарбовується запах. Відчувши цей запах, навіть незважаючи на те, що він все ще не міг чітко бачити, де знаходиться, Мо Сі одразу збагнув.
Золота платформа.
Сувій-літопис повернув його до найпотаємнішого та найнедосяжнішого місця в палаці Чонхва!
Золота платформа, з карнизами та арками, була побудована перед горою за палацом. Вона стояла на вершині 999 довгих сходів. Вся платформа була побудована з деревини жовтої груші шиповим з’єднанням, повільно, без жодного цвяха. Навколо неї були великі ділянки магнолії «Язик дракона» з Безсмертного острова Східного моря. Квіти були багряно-білі, мали форму хвоста коропа, і цілий рік не в’янули. Аромат був сильним і дуже особливим.
Як кажуть, «взяти меч, щоб померти за слова імператора на Золотій платформі»*. Протягом століть лише найцінніші та найдовіреніші посадовці Імператора могли досягти вершини Золотої платформи. Незліченна кількість заклиначів з дитинства несли на собі великі надії своїх батьків і сподівались, що одного дня вони отримають імператорський указ і славно та блискуче зійдуть на вершину 999 сходинок, чого не могли досягти інші.
*«Взяти меч, щоб померти за слова імператора на Золотій платформі» Рядок із вірша Лі Хе 《雁门太守行》报君黄金台上意,提携玉 про воїнів, які хоробро володіють мечами, щиро бажаючи померти за правителя, який їх завербував і винагородив їх за їхні таланти. З історії про правителя Янь у часи Воюючих держав, який на платформі пропонував чималі суми золота, щоб вербувати героїв народу. Це стало відомо як Золота платформа.
Сам Мо Сі отримав запрошенняна Золоту платформу лише після того, як склав Небесну клятву, і став «довіреною особою» Імператора. Тож він ніколи б не подумав, що першим місцем, куди його приведе сувій, буде це місце, і він ніколи б не подумав, що Імператор колись викликав сюди Ґу Мана.
Не встиг він про це подумати, як почув Імператора, який легко промовив:
- Генерале Ґу, ти нарешті тут.
Перед очима ще мерехтіли світлі плями, але вже не були такими сліпучими, як раніше. Мо Сі заплющив очі й на мить зціпив зуби. Коли він знову відкрив очі, то нарешті чітко побачив картину перед собою.
Була хмарна ніч, тож він не міг визначити час. Завіси навколо Золотої платформи майоріли під вітром і дощем, нагадуючи хвилі диму. Спина імператора була пряма, він сидів на циновці.
Біля нього була бамбукова завіса з вирізьбленим драконом в морі хмар. Бамбук трохи відгорнувся, а надворі лив проливний дощ. Нефритові намистинки води бризкали на Золоту платформу, але Імператор на це не зважав. Він відвів погляд від ледь видної зеленої гори й подивився на вхід до Золотої платформи у туманному світлі свічок.
Мо Сі прослідкував за його поглядом...
Після Дзеркала часу він знову побачив Ґу Мана восьми років тому. Але Ґу Ман у сувої-літописі був ще холоднішим. Блискавка розколола небо і осяяла обличчя Ґу Мана, зробивши його дещо зловісним.
- Генерале Ґу, будь ласка, заходь.
Ґу Ман стиснув губи. Він усе ще тримав у руці закриту парасолю з промасляного паперу, з якої крапала вода. На Золотій платформі не було слуг, тож Ґу Ман притулив парасольку до стовпа й повільно рушив далі, принісши з собою холод.
- Сідай.
Імператор жестом показав Ґу Ману.
- Цей Самотній чекав на тебе і ти нарешті прийшов.
Ґу Ман сів з іншого боку циновки.
На його обличчі, окрім холоду й спустошення, між бровами було також видно слабкий слід сумніву. Здавалося, він не розумів, навіщо Імператор хотів, щоб він прийшов на Золоту платформу, ба навіть не думав, що Імператор дозволить йому прийти сюди.
Як і очікувалося, через деякий час Ґу Ман запитав:
- Я не розумію, навіщо Ваша Величність шукали мене.
Імператор відповів не одразу. Він возився з маленькою червоною глиняною піччю перед столом і використовував маленьке бамбукове віяло, щоб розігріти чай. Гаряча пара здіймалася у холодний і мокрий вітер, і її миттєво поглинала завіса дощу.
Цієї дощової ночі Імператор сказав:
- Генерале Ґу, ти зневажаєш Цього Самотнього?
- …
- Цей Самотній почув, що Сіхе-Дзюнь запросив тебе випити вина. Ти сказав йому, що дуже втомився, що вже не витримуєш…
Ґу Ман холодно сказав:
- Ваша Величність послав когось стежити за мною?
Імператор продовжував помахувати маленьким бамбуковим віялом і не став заперечувати.
- Навіщо це Вашій Величності? Я вже позбавлений свого військового звання, своєї військової влади, залишки моєї армії затримані.
Після павзи Ґу Ман продовжив:
- Ваша Величність також засудили мого найближчого брата.
Зараз я лише простолюдин, мені важко злетіти. Вашій Величності не варто витрачати такі зусилля на таку людину.
Імператор повторив:
- Цей Самотній лише хоче запитати тебе, генерале Ґу, чи сильно ти ненавидиш Цього Самотнього?
- …
- Насправді, тобі не потрібно цього говорити, Цей Самотній теж знає. Ти так довго боровся за країну, і врешті-решт, крім самого себе, у тебе нічого не залишилося. Усе забрав я. Навіть того дня ти просив у мене надгробний пам’ятник для своїх братів перед усіма цивільними та військовими чиновниками, але все, що отримав - це сарказм і догана.
Імператор засміявся.
- Якби це було можливо, генерал Ґу вже поламав би кістки Цього Самотнього, щоб приготувати суп.
Ґу Ман:
- Ваша Величність запросили мене сьогодні сюди просто побалакати?
Потрісканий порцеляновий горщик закипів, кришка на ньому з дзинчанням затремтіла. Імператор взявся за обгорнуту бамбуком ручку і налив дві чашки міцного чаю собі та Ґу Ману.
Його довгі пальці підсунули чашку Ґу Манові.
Імператор сказав:
- Ні. Цей Самотній покликав тебе, щоб очистити ім’я однієї людини.
Ніби на поверхні льоду несподівано з’явилася тріщина, обличчя Ґу Мана в холодній масці раптом виявило «людські» почуття. Він одразу підвів очі.
Через якесь усвідомлення губи Ґу Мана злегка затремтіли, і він втупився в очі імператора.
Трохи згодом він вимовив:
- Що?
За завісою спалахнула блискавка, і бліде світло освітило ніч і зелені гори, а також очі двох людей, що розмовляли серед ночі. Імператор сказав:
- Людини, про яку ти думаєш.
- …
- Лу Джаньсіна.
Грім розлетівся небом! Цей приголомшливий гуркіт був схожий на гострий меч, що пронизує дах. Тремтячий звук пронизав дах і влучив прямо Мо Сі в серце!
Холод, що леденив кістки, був схожий на жахливу хвилю, яка раптово прокотилася спиною…
Лу Джаньсіна … звинуватили помилково?
Що ще важливіше, Імператор знав, що Лу Джаньсін був засуджений несправедливо?
Сильний вітер навіяв дощ, в одну мить кілька свічок згасли.
Світло на Золотій платформі стало слабшим, але попри це Мо Сі все ще чітко бачив обличчя Ґу Мана — воно було жахливо бліде. Звичайно, ця новина приголомшила не тільки Мо Сі. Ґу Ман був ніби прибитий до місця і виглядав геть спантеличеним.
Якийсь час Ґу Ман був схожим на маріонетку, якій влили життєву силу. Він повільно запитав:
- Що?
Імператор сказав:
- Лу Джаньсін зазнав несправедливості.
- …
- Твій брат, його несправедливо хвинуватили.
Ґу Ман був настільки блідим, що походив на труп. Вітер задув кілька палацових ліхтарів на високій платформі, і мерехтливе світло грало на його безкровному обличчі.
Дощ заливав з усіх сторін. Метелик, який несвідомо шукав притулку під стріхою, думав, що врятувався від пазурів бурі, але не знав, що на високій платформі його також чекає могила. Він змахував крилами біля мерехтливого полум’я, ніби ось-ось збирався кинутися на світло.
Через певний проміжок часу Ґу Ман сказав:
- …Ваша Величність жартує?
- Цей Самотній знав, що у тебе буде така реакція, - Імператор знову підштовхнув чашку до руки Ґу Мана. - Пий. Якщо не питимеш, він охолоне. Це безсмертний чай з персиковим цвітом, який залишив предок Цього Самотнього, всього було п’ять порцій. Попередній Імператор якось використав одну, щоб виявити шану предкам. Цю другу Цей Самотній віддає сьогодні тобі.
У цей момент Ґу Ман був не тільки вражений, але також злий і наляканий. Він був схожий на тварину, з якою граються, збиваючи з пантелику пряником і батогом. Він не розумів, що треба людині перед ним, чого вона хоче від нього і яким буде наступний крок — батіг чи пряник.
Він рвучко підвівся, його груди здіймалися й опускалися, і подивився на найпочеснішого й наймогутнішого чоловіка Чонхва зверху вниз.
- Що це означає?!
Мо Сі бачив, що Ґу Манові довелося використати терпіння, відведене мало не на все його життя, щоб придушити свій гнів і не дозволити собі закричати.
Але руки Ґу Мана тремтіли, нігті вже глибоко вп’ялися в долоні.
Імператор підняв чашку і спокійно подивився на Ґу Мана. Сильний вітер роздував його широкі рукави, і Мо Сі помітив, що цього вечора Імператор був одягнений не в імператорське вбрання.
На ньому був звичайний одяг, а волосся було зібране простою шпилькою з білого нефриту.
- Це означає, що мені шкода, генерале Ґу. Цей Самотній був тим, хто тебе скривдив тебе.
Він не став звертати увагу на приголомшені та збентежені очі Ґу Мана, одним ковтком допив міцний чай із чашки і глянув на Ґу Мана.
Той зробив крок назад, його губи ворушилися в бурмотінні.
Хоч він не говорив вголос, Мо Сі зрозумів, що він бурмоче.
Лу Джаньсіна звинуватили несправедливо... Лу Джаньсіна звинуватили несправедливо...
- Що сталося?… Чому несправедливо?... - Ґу Ман раптом трохи розгубився. Його хрипкий голос переходив від низького до високого, від повільного до швидкого, від бурмотіння до істеричного крику. – Це означає, що не він убив посланця на горі Фен Мін!? Правда!? Чому він мені не сказав? Чому він не вимагав справедливості? Чому Ви раптом говорите мені це, якщо саме Ви повідомили мені протилежне?
Його зіниці майже звузилися, дивлячись на обличчя Імператора, що було незмінним.
Ґу Ман справді втратив розум, аж до того, щоб будучи простолюдином насмілитись так говорити з нащадком небес, до того, що Ґу Ман, який завжди був обережним перед вельможами, наважився звернутися до Імператора безпосередньо на «ви».
Імператор же повільно підняв голову.
Завжди будучи підозрілим і жорстоким, зараз він не спростовував слів Ґу Мана.
Він сказав:
- Ні, у битві на горі Фен Мін посланник справді був убитий саме Лу Джаньсіном.
- …
- Ніхто його не підставляв, ніхто його не змушував — але...
Дивлячись на хитку фігуру Ґу Мана, Імператор на мить зупинився, дістав із рукава закривавлену білу шахову фігуру й обережно поклав її на стіл.
- Його хтось зачарував і він, сам того не знаючи, став чиєюсь фігурою, - Імператор забрав свої пальці від столу і тихо сказав: - Генерал Ґу трохи знайомий із забороненими мистецтвами. Подивись… ти впізнаєш цю білу шахову фігуру?
Далі
Розділ 117 - Лу Джаньсін зазнав несправедливості
Закривавлену білу шахову фігурку поклали на темно-червоний чайний столик із сандалового дерева. Вона була схожа на білок налитого кров’ю ока, що моторошно дивилося на всі боки. Ґу Ман стримав хвилювання й повільно взяв шахову фігуру зі столу. Спочатку він не помітив якихось особливостей, але через кілька секунд огляду його зіниці раптом звузилися, і він здивовано підняв голову: - Шахова гра Дженьлон? *珍珑棋局 (Zhēn lóng qíjú) усюди перекладається, як «шахова гра Дженьлон», але не уявляйте добре відомі нам шахи. 棋局(Qíjú) — це старе слово для позначення гральної дошки і описує гру в міру її розвитку. 棋 може означати взагалі будь-яку подібну до шахів логічну гру – власне шахи, сянці (象棋), вейці (кит. трад. 圍棋, спр. 围棋, wéiqí, більше відома нам як ґо). Щодо гральних фігурок, то в мітбанівській грі Дженьлон за описом вони схожі на камінці для гри в ґо. Їх я, як і саму гру, і далі для зручності називатиму «шаховими». Ну а особливості цієї гри знайдете далі в тексті. - Все-таки, генерал Ґу довго мав справу з Країною Ляо і дуже обізнаний, - сказав Імператор. - Знадобилося три дні та дві ночі, щоб підтвердити, що це шахова гра Дженьлон, але генерал Ґу зміг визначити це після короткого огляду. Так. Це одна з трьох давніх заборонених технік… Шахова гра Дженьлон. Шахова гра Дженьлон. Це була кривава техніка, що залишилася з епохи великого спустошення. Заклинач міг удосконалювати чорні та білі фігури власною духовною енергією і з їх допомогою контролювати будь-кого в світі. Птахи, звірі, люди, привиди, безсмертні, демони - коли фігурка була підсаджена їм, вони ставали маріонетками і допомагали тигру чинити зло. Однак ця заборонена техніка мала великі обмеження, тобто дуже високі вимоги до бази вдосконалення заклинача. При вдосконаленні кожної фігури споживалося багато духовної енергії, тому якщо людина не досягла рівня дзонши [великого майстра], вона не могла це контролювати. Але незважаючи на це, шахова гра Дженьлон все ж була тією з трьох давніх заборонених технік, що передавалася через покоління найбільш повно. У порівнянні з таємничою секретною технікою переродження та міфічною Брамою Життя та Смерті, криваві бурі, спричинені грою Дженьлон, виникали впродовж всієї історії світу вдосконалення. Безліч людей з амбіціями проголосити себе монархами та гегемонами намагалися зібрати по всьому світу фрагменти про шахову гру Дженьлон. Досі ніхто не зміг зробити своїми силами мільйони чорних і білих шахових фігурок, як написано в сувої про цю заборонену техніку, ніхто не міг ретельно опанувати і використати гру Дженьлон, щоб змінити колір світу та омити гори й ріки кров’ю. Проте були заклиначі, які могли зробити десятки чи сотні шахових фігур. Й іноді, щоб підняти заколот і повалити режим, потрібно було лише тимчасово контролювати кількох найважливіших людей - цього було достатньо. У Ґу Мана затріпотіли вії. - Біла фігурка Дженьлон... — пробурмотів він кілька разів, його губи трохи тремтіли. - Отже… Отже, Лу Джаньсіна контролювали за допомогою шахової гри Дженьлон?! Імператор відповів: - Так. Це просте слово ніби повернуло в тіло Ґу Мана світло, яке вже було його залишило. Він схвильовано сказав: - Ваша Величність розповідає мені це, бо хоче, щоб я зробив щось для Джаньсіна? Я зроблю все можливе… - Генерале Ґу, - перебив його Імператор і налив ще одну чашку чаю. - Спочатку заспокойся. Сідай. - Але… - Повір Цьому Самотньому. Оскільки я готовий розповісти тобі правду особисто, я не дозволю Лу-ціну бути скривдженим просто так. Його слова були неоднозначними. Що він мав на увазі під «я не дозволю Лу Джаньсіну бути скривдженим просто так»? Спочатку це звучало так, ніби він хотів реабілітувати Лу Джаньсіна, але, якщо подумати, була інша вірогідність: він хотів зробити справу Лу Джаньсіна хоч чимось вартісним, щоб не втратити цього заступника командира дарма. Щоб жертва була варта того. Це теж могло бути тим самим «не просто так». Однак як Ґу Ман міг зрозуміти прихований зміст слів Імператора в цей момент? Він кліпав своїми вологими очима і дивився на щире обличчя монарха. Зрештою він опустив голову й сів. Ґу Ман був оберемком хмизу, який легко запалити. Мить тому він ще був холодний, наче більше ніколи нікому не довірятиме й не працюватиме на когось. Однак достатньо було з’явитися маленькій іскрі - і він пропонував Імператорові зробити усе, що було в його силах. Мо Сі заплющив очі, його вії тремтіли. В цей момент у Ґу Мана з’явилася надія, а Мо Сі відчув у серці глибокий біль... тому що знав, що все піде не так, як сподівався Ґу Ман. Це швидкоплинне полум’я було лиш останнім спалахом Ґу Мана в Чонхва. - Генерале Ґу, знаєш, як я помітив цю шахову фігуру? Ґу Ман похитав головою. Імператор сказав: - Після того, як Лу Джаньсіна помістили у в’язницю, тюремники, як завжди, детально допитували його. Однак вони виявили, що він був у дуже дивному стані: говорив нечітко, його реакція була дуже повільною. У мене зародилися сумніви, тому я дозволив Джов Хе використати магічні прийоми і перевірити його. І він показав на білу шахову фігуру на столі. - Тоді він знайшов в його тілі це. Зрештою, шахова гра Дженьлон — не та магія, якою легко керувати. З давніх часів ніхто не міг по-справжньому оволодіти нею. Тому ця біла шахова фігура не така досконала, як записано в книзі. Її можна розглядати як невдалий екземпляр, однак вона все ж може дати контроль над живою істотою на дуже короткий час і змусити її робити те, чого хоче заклинатель. Імператор зробив павзу й підняв очі: - Генерале Ґу, ти завжди був розумним, тому, гадаю, мені нема потреби це озвучувати. Ти маєш розуміти, яка сторона найбільше виграла від того, що Лу Джаньсін тоді убив посланця. Ґу Ман помовчав деякий час і тихо сказав: - … Ляо. - Так. Ляо. Імператор взяв білу шахову фігурку, поставив на столі, крутнув її між двома пальцями і вона швидко закрутилася. Подивившись на неї якусь мить, він сказав: - Оскільки рівень вдосконалення заклинача, що її створив, був недостатньо високим, він не міг би за допомогою шахової гри Дженьлон контролювати когось протягом тривалого часу. Він також не міг контролювати заклиначів з таким рівнем вдосконалення, як у тебе чи Сіхе-Дзюня. А заступник генерала Лу Джаньсін був у той час один, тому він став найкращим кандидатом для іншої сторони. Було відчуття, ніби знімалися шари марлі, відкриваючи криваву правду та жахливі шрами під нею. Кінчики пальців Ґу Мана тремтіли, коли він дивився на потворну білу шахову фігуру. - Подумай про це, генерале Ґу. Незалежно від темпераменту, походження, статусу Лу Джаньсіна… його гнів ніби все пояснював. Якби не ретельне обстеження Джов Хе, ця справа б так і закінчилася, ні в кого не виникло б підозр. Біла фігура все ще крутилася на столі, як дзиґа. Правитель і генерал дивилися один на одного, розділені цією шаховою фігурою, що шалено оберталася на вузькому дерев’яному столику. - Шахова фігура поховала найхоробрішу армію Чонхва, зруйнувала реформу Чонхва і повністю перетворила мене на маріонетку старих аристократів. І ви... ви, люди, ніколи не матимете шансу піднятися знову. Ти можеш це уявити? - Уявити?... – тихо промовив Ґу Ман з хрипотою і виснаженням в голосі і приголомшеним виразом обличчя. - Ваша Величносте, останні дні я в цьому живу. Він схрестив руки й підняв їх до надбрівної кістки, ховаючи в них обличчя. - З того моменту, як я став на коліна в імператорському дворі і благав Вашу Величність звести сімдесят тисяч надгробків для моїх братів… я вже… вже… Він був схожий на мандрівника, що був на межі смерті після надто тривалої подорожі пустелею. Раптова надія змусила його задихатися. Мо Сі зі свого боку міг бачити обличчя Ґу Мана – з куточків очей, схожих на хвіст фенікса, скотилися сльозинки, залишаючи по собі чіткі сліди. Імператор якусь мить мовчав, а тоді прошепотів: - Генерале Ґу, мені дуже шкода. Перед Імператором, який до цього образив і виказав зневагу при дворі - скільки чиновників могли б відпустити це без будь-якої образи? Якщо залишити осторонь раболепних і підлабузливих людей, такі як Мужон Лянь чи Мо Сі не прийняли б подібних вибачень так легко. Але Ґу Ман був бідним генералом. Інші посадовці могли бути байдужими, сміливими та вибагливими, а що ж він? Він часто був безсоромним, усміхаючись, коли ходив до аристократів просити військову зарплатню, і товстошкірим, щоб налагоджувати стосунки з іншими командирами. Він був низьким, настільки нічого не вартим, що якщо б хтось вдарив його по лівій щоці, він би підставив праву. У нього не було вибору. Він мав тільки це. Він відповідав за життя та гідність 100 тисяч солдатів. Його кишені були порожні, благородного походження він не мав. Єдине, що йому залишалося – показати своє усміхнене обличчя, кивнути й вклонитися. Що ще він міг зробити? Ґу Ман мовчки витер вії великим пальцем і підвів голову. Вітер знову торкнувся полум’я свічок. Мо Сі бачив, що у Ґу Мана ще стояли сльози, але він намагався усміхатися. - Це неважливо. У той час старійшина Джов ще не помітив магічних слідів шахової фігури Дженьлон і правда не була відома Вашій Величності, тож звинувачення були цілком зрозумілі. Він обережно глянув на Імператора. - Тоді чи можу я запитати Вашу Величність… як Ви плануєте відкликати справу Лу Джаньсіна? Імператор не відповів. У цій тиші обертання білої шахової фігурки поволі сповільнювалося. Надворі знову спалахнула блискавка, відбиваючи далекі гори, роблячи їх схожими на злих духів, що вийшли з черева землі. Небом з гуркотом прокотився грім, дощ лив водоспадом. Імператор промовив: - Генерале Ґу, я боюся, що це неможливо. Зіниці Ґу Мана звужувалися під пурпуровими блискавками, а біла шахова фігура на столі в цей момент вичерпала свій запал. Вона з останніх сил обернулася ще кілька разів і завмерла на столі нерухомою. Усе затихло. Ніби з темних бурхливих вод ось-ось мав вирватись річковий бог Фен Ї і його сяючий обладунок освітить безодню і поверне справедливість усім. Але раптом вітер вщух і вода заспокоїлась. Річковий бог знову пірнув у холодну глибину, а люди, що довго і гірко чекали на березі, зраділи даремно. - … - У Ґу Мана трохи пересохло в горлі. - Що Ваша Величність має на увазі? Замість того, щоб одразу відповісти на питання, Імператор спитав: - Чи знає генерал Ґу, як зараз почувається Лу-цін у в’язниці? - … - Він досі думає, що вбивство посланника на горі Фен Мін було тим, що він зробив імпульсивно. Він відчуває себе надзвичайно винним. Джов Хе сказав, що під час допиту він постійно казав, що хоче побачити тебе. Він хоче вибачитися перед тобою особисто за свою імпульсивність. Ґу Ман раптом заплющив очі і його пальці, що звисали біля ніг, стиснулися в кулаки. Вени на його лобі здулися, вираз обличчя був надзвичайно болісним. Кінчики пальців Імператора знову погладили бліду білу шахову фігуру. - Лу-цін не знає, що люди, чий розум контролюється білими шаховими фігурами, можуть вчинити будь-що - вбивство, зраду, зґвалтування чи будь-яке інше зло – і будуть думати, що роблять це з власної волі. Він просто невинна жертва, ніж для вбивства. Але він думає, що є вбивцею. Ґу Ман раптом випростався і тремтячим голосом сказав: - Тоді чому Ваша Величність не сказали йому!? - Чому я йому не сказав? - Імператор, здавалося, ставив риторичне запитання, але також здавалося, ніби запитував себе. Він тихо й сумно посміхнувся, а тоді сказав: - … Тому що Цей Самотній почувається винним. Він повернув голову, щоб поглянути на завісу дощу, що спустошувала світ, але його голос був ще холоднішим за гори. Імператор тихо мовив: - Я не знаю, як перед ним предстати. Він не бунтівний міністр, а заступник генерала, що страждав заради Чонхва. Серце Цього Самотнього також із плоті і крові… Я не знаю, як зустрітись із ним. Він зробив павзу. - Ти думаєш, я не хочу очистити його ім’я, не хочу негайно повернути вашу репутацію та встановити справедливість?Ти помиляєшся. Немає в світі монарха, що волів би так розчаровувати своїх важливих людей. Імператор підвівся, підійшов до краю Золотої платформи і, заклавши руки за спину, подивився у нескінченну ніч перед собою. Він трохи помовчав і, зітхнувши, сказав: - Генерале Ґу, є одна річ, якої Цей Самотній боїться: навіть якби він сьогодні став перед тобою на коліна, ти все одно б не повірив. Він на мить замовк. - В очах Цього Самотнього ваша армія — це найцінніший скарб, який він успадкував від Імператора-Батька. Скільки б землі мені за неї не запропонували, якою б гарною вона не була, я б не погодився. - … - Цей Самотній не хоче вас втрачати. Авторці є що сказати: Імператор: Я думаю, що я можу мати кілька інших імен. Ґу Манман: Яких? Імператор: Король драми (добре привертає увагу, любить виступати та споглядати шоу). Ґу Манман: 66666, і? Імператор: Імператор-актор (титул для хорошого актора). Ґу Манман: 66666, і? Джун Шан: Тисячоликий аргат*. Ґу Манман: 66666, і? Імператор: Більше нічого. Я просто хочу знати, яке моє справжнє ім’я. Я єдиний персонаж другого плану в романі, який досі не має імені. *Арга́т — у буддизмі — людина, яка досягла повного звільнення від клеші (невідання, жага, ненависть) і яка вийшла з «колеса перероджень», але водночас не має всевідання Будди.
Читати
Відгуки
Наразі відгуки до цього розділу відсутні!
Зареєструйтеся або увійдіть, аби лишити Ваш коментар!