- Хто це тобі дав?
- …
Здавалося, Ґу Ман відчув гнів у його погляді і не відповів на питання. Він притиснув мішечок до себе, ближче до серця, і незграбно сказав:
- Моє.
Його?
Це було смішно. Ґу Ман пав так низько, його банка була абсолютно порожньою - як він міг дозволити собі такий дорогий парчовий мішечок?
Мо Сі мало не розсміявся від злості.
- Де ти взяв гроші?
- Я його обміняв, - тільки й сказав Ґу Ман.
- … У кого?
Але Ґу Ман лише повторив:
- Я його обміняв.
Мо Сі увірвався терпець:
- На що ти це обміняв? Що у тебе було? Ти…
Він раптом замовк.
Ґу Ман жив у публічному будинку. Кого він міг зустріти? Що він міг використати як розмінну монету, щоб обміняти на цей мішечок? Відповідь напрошувалася сама собою, але Мо Сі як дурний продовжував допитуватись.
Його серце ніби терли наждачним папером. Було боляче і свербіло. Мо Сі заплющив очі і спробував заспокоїтися, але його гарне бліде обличчя не могло приховати того, як він зчепив щелепи.
Нарешті він здався і розплющив очі. Його голос був небезпечно хрипким:
- Навіщо ти захотів щось подібне?
Ґу Ман, здавалося, не знав, для чого йому цей мішечок, але міцно стиснув його й дивився на Мо Сі, не видаючи ні звуку.
- Тому що він красивий? – спитав Мо Сі. – Сподобався тобі? Має бути якась причина, щоб дістати таку безглузду річ!
Ймовірно Ґу Ман справді не міг більше витримати допиту Сіхе-Дзюня і нарешті повільно проговорив:
- Дехто дав це мені…
- Хіба ти не казав, що обміняв його на щось? Навіть зараз ти все ще брешеш мені?
- Дехто... - Ґу Ман ніби хотів продовжити, але чомусь зупинився. Він закусив нижню губу і зрештою вирішив промовчати.
Це мовчання стало останньою краплею, яка розбила здоровий глузд Мо Сі.
Його погляд був наче гострий ніж, що розрізає мушлю молюска. Він вибагливо сказав:
- Продовжуй.
Мо Сі втупився в обличчя Ґу Мана.
Можливо, через злість, що переповнювала його, або через те, що світло в кімнаті було занадто тьмяним, Мо Сі не помітив незвичайної зміни в очах Ґу Мана.
- Чому ти нічого не кажеш? В цьому світі є щось, чого ти не можеш сказати вголос? - адамове яблуко Мо Сі рухалося вгору-вниз, кожне слово він цідив крізь зчеплені зуби. – Говори. Наскільки б абсурдним це не було, навряд це мене здивує. Ти...
Раптом Ґу Ман прямо сказав:
- Дехто був добрим до мене.
Це було сильним ударом. Цього разу настала черга Мо Сі залишитися безмовним. В горлі геть пересохло.
Хтось був добрим до Ґу Мана? Абсурд... Хто б міг бути добрим до зрадника?
А тоді він згадав: точно, в минулому Ґу Ман постійно вміло дражнив його і фліртував з ним. Тепер, коли він переживав скрутні часи в саду Лвомей, було б не дивно, якби він використовував свою пишномовність, щоб вмовити іншу людину допомогти йому в скрутну годину.
Але… але…
Він був такий розлючений, що в нього потемніли очі, а розум надовго застряг на цьому «але», не в змозі продовжити.
- Добре… дуже добре… - Мо Сі зробив павзу. Його очі налилися кров’ю від надмірного гніву. Через довгий час він продовжив хрипким голосом: - Ґу Ман, Ґу Ман… ти справді мене вразив.
Ґу Ман нічого не сказав, тільки тулився до стіни й дивився в обличчя Мо Сі.
Мо Сі підняв голову і подивився вверх. Здавалося, він намагався стримати в очах вологу. Він стояв і деякий час дивився вгору, а потім раптом підняв руку до чола й розсміявся.
- Я дійсно не розумію, за що я тримався всі ці роки. Я не знаю, навіщо я прийшов до тебе цього вечора…
Що більше він думав про це, то більше всередині вирували сум і злість. Зрештою голос його затремтів. Він вдарив кулаком по стіні поруч із Ґу Маном. На руці залишились подряпини, з них сочилася кров. Світло світильника мерехтіло між ними. Мо Сі притиснув Ґу Мана до стіни, його обличчя було сповнене ненависті, ніби він готовий був наступної миті розірвати чоловіка.
Він скрипнув зубами.
- Генерале Ґу.
- …
- Тобі справді пощастило. Навіть коли ти пав так низько, все одно є хтось, хто добре до тебе ставиться. Я…
- Ґу Ман! - почувся крик пані Цінь, схожий на раптовий удар грому, що лунав здалеку. - Молодий пан Джов тут! Швидко переодягнися в чистий одяг та як годиться прийми молодого пана Джова!
Цей крик повернув Мо Сі до реальності, він майже одразу прийшов до тями. Хоча його груди все ще нестримно здіймалися, неконтрольована лють в його очах відступила.
Мо Сі трохи опустив голову, його важке дихання торкнулося вуха Ґу Мана. Він заплющив очі. Коли ж знову їх відкрив, дикий звір, що лютував у своїй клітці, зник. Лиш трохи вологи лишилося в очах, у темряві вони блищали, як ранкові зорі.
- Молодий пан Джов?
- …
- Він дав тобі мішечок?
Ґу Ман, здавалося, зовсім не розумів ненависті Мо Сі. Усе ще надміру спокійно дивлячись йому в обличчя, він похитав головою.
Молодий пан Джов … Молодий пан Джов. Мо Сі подумки повторював це ім’я і раптом згадав — це був молодший син сім’ї Джов. Він чув про цього панича – серед аристократів столиці він вважався найнещаднішим шматком лайна. Брак вмінь і здібностей він компенсував нескінченним потоком злостивих ідей.
Мо Сі подивився на Ґу Мана - вираз обличчя у того не змінився, але він підсвідомо торкнувся шраму на руці.
Після кількох секунд мовчання Мо Сі знову засміявся, ніби знущаючись над собою.
- Що, людині, яка до тебе добре ставиться, байдуже?
- …
Ґу Ман мовчки відклав мішечок, не сказавши ні слова.
Мо Сі не ворухнувся:
- Молодий пан Джов також постійний відвідувач?
Ґу Ман кивнув.
Мо Сі витріщився на нього, красиві риси його обличчя випромінювали якісь незбагненні емоції. Через деякий час він посміхнувся.
- Спершу я подумав, що ти змінився. Тепер я бачу, що ти залишився таким же, як і раніше – знаєш, як догодити будь-кому.
Темрява в його очах стала ще темнішою, ніби була обтяжена минулим.
- Бувай.
Він піднявся, спершись на круглий стіл, поправив плащ і рушив до дверей.
- Ти йдеш?
Мо Сі напівобернувся і холодно сказав:
- Я йду. Не буду заважати твоїм справам.
- Але я...
Мо Сі зупинився.
- Що?
- Я взяв твою каурі...
- Сприймай це як відплату за твою доброту в минулому.
Ґу Ман ошелешено зсунув брови.
- Доброту в минулому?...
Мо Сі відчував, що поведінка Ґу Мана була дивною, але часу вже не залишалося. Коли молодий пан Джов підніметься нагору, Мо Сі вже не зможе піти, навіть якщо захоче, тож він кинув на Ґу Мана останній погляд і повернувся, щоб відкрити двері.
Але в цей момент Ґу Ман раптом тихо сказав:
- Ти багатий. В тебе є гроші. Я хочу знати, хто ти.
Рука Мо Сі зупинилася в сантиметрі від дверей. Він завмер і деякий час стояв так, перш ніж розвернутися.
- Що?
- …
- Ти багатий.
- Другу частину!
- … В тебе є гроші.
- Після цього!
Ґу Ман був сконфужений його реакцією. Вагаючись, він повторив:
- Я хочу… знати… хто ти?
У вухах Мо Сі зашуміло, ніби поряд зі скелі падав величезний камінь.
Він затамував подих і втупився в обличчя Ґу Мана, зіниці його темно-карих очей звузились, а на їх дні замерехтіло світло.
- Ґу Мане, - його серце похололо, але він грізно промовив: - Ти, в біса, граєшся зі мною?
Ґу Ман розгубився.
- Ти клієнт. Ти платиш. Хіба не ти граєш зі мною?
Вираз обличчя Мо Сі дещо змінився від усвідомлення. В його голові промайнули всі дивні моменти їх бесіди і серце ніби накривало великими хвилями - він був настільки вражений, що довго не міг відреагувати.
В цей момент двері за ними зі скрипом відчинилися. З-за них почувся ледачий чоловічий голос.
- Ґу Мане, твій Джов-ґе тут, щоб взятися за твої справи. Чого ти досі не вийшов і не став на коліна, щоб привітати гостя?
Мо Сі розвернувся, але було вже пізно.
Той негідник Джов, говорячи, уже заходив. Він примружився, оглядаючи тьмяно освітлену кімнату.
Бідний генерал Мо. Він був такою чесною і порядною людиною, а зараз вже вдруге за короткий проміжок часу стикнувся з такою проблемною ситуацією. В попередній раз все минулося, зараз же йому не було куди відступити чи сховатися, якісь долі секунди відділяли його від того, щоб бути схопленим на гарячому представником молодшого покоління.
Через слова Ґу Мана його думки були в хаосі. «Ти багатий. В тебе є гроші. Я хочу знати хто ти». Але він не мав змоги як слід це обдумати, тож просто вилаявся і штовхнув Ґу Мана до стіни. Його висока постать схилилася й сперлася однією рукою на стіну, закриваючи їх обличчя.
Очі Ґу Мана під його рукою розширилися.
- Ти ...
- Тсс.
Мо Сі опустив голову й підвів підборіддя Ґу Мана. Його пальці були грубими, а сила — незаперечною, коли він повернув голову Ґу Мана й нахилився так, щоб вони були ближче.
Тонкі й холодні губи наблизились до м’яких. Їх гаряче дихання перепліталося.
Він не хотів торкатися цього зрадника знову, тому, звичайно, насправді не цілував губи Ґу Мана. Але у спробі створити переконливу картинку він усе ж залишався дуже близько, настільки близько, що вони були ніс до носа, їх губи майже торкалися. Той крихітний простір між ними став мов пучок вербових бруньок, коливання якого викликало на шкірі Мо Сі поколювання.
Ховаючись від пані Цінь, Мо Сі думав, що сьогоднішня його удача не могла бути гіршою – більш проблемної ситуації годі уявити. Яким він був наївним.
Мо Сі ув’язнив Ґу Мана між своїми руками і тихо сказав:
- Ані звуку.
Ґу Ман, затиснутий під ним, не надто задумувався про ситуацію. Все, що він подумав – це що Мо Сі дуже сильний. Він тиснув на Ґу Мана наче гора і через це було важко дихати. Він не хотів, щоб його придавили ще сильніше, тому майже інстинктивно кивнув.
- Схились ближче.
Ґу Ман схилився.
Таким чином, зі сторони в цей момент виглядало так, наче вони пристрасно цілувалися і ніби в наступну мить готові були перекотитися на ліжко, абсолютно нероздільні. Звичайні люди, побачивши таку сцену, швидше за все, скрикнули б від шоку і розвернулися б, щоб піти.
Але збоченці відрізнялись від нормальних людей.
Молодий пан Джов спочатку був вражений. Він зробив пару кроків назад і подивився на табличку, що висіла на дверях Ґу Мана. Він протер очі й пробурмотів:
- Напис чорний, всередині не має бути клієнта...
Після початкового шоку молодий пан Джов став ще більш зацікавленим. Він зайшов до кімнати, посміхаючись:
- Айя, мені дуже шкода: здається, заклинання на табличці більше не працює. Я гадки не мав, що в кімнаті є ще хтось .
- …
- Гей, брате, ти справді здібний. Наш великий генерал Ґу — найбільш колюча проблема на весь павільйон Лвомей, але в твоїх руках він став таким податливим, слухняно дозволив тобі цілувати його. Чому б тобі не навчити мене своїм вражаючим технікам, щоб я теж зміг повеселитися? – він злісно захихотів. – Чим більше нас, тим веселіше, правильно? Давай ділитися.
Авторці є що сказати:
Мо Сі: Що з тобою? Деякі люди в розділі коментарів кажуть, що тебе отруїли.
Ґу Ман: Що ще?
Мо Сі: Що твоя душа неповна.
Ґу Ман: Що ще?
Мо Сі: Що тобі підсадили Квітку восьми страждань та вічної ненависті.
Ґу Ман: Що ще?
Мо Сі: Що тебе закатували до втрати пам’яті.
Ґу Ман: Що ще?
Мо Сі: Дехто підозрює, що ти прикидаєшся божевільним.
Ґу Ман: Що ще?
Мо Сі: І... ні, що з тобою???
Ґу Ман: Одна з наведених вище відповідей правильна. Шиді Мо, будь ласка, на бланку відповідей обведи простим олівцем варіант, який вважаєш правильним. Тобі не можна підглядати, як відповів твій шисьон!!
Далі
Розділ 11 - Полум'я в серці
Мо Сі хотілося сильно вдарити його ногою. Але він не міг дозволити побачити своє обличчя, тому знизив голос і холодно сказав: - Забирайся. - Гей, як ти зі мною розмовляєш? Молодий пан Джов відкинув дружній тон. На мить він був приголомшений, а потім обурився. - Ти знаєш хто я? - Мені байдуже, хто ти. Хіба ти не бачиш, що я роблю? Геть! Здавалося, Ґу Ман захоплено спостерігав за тим, як Мо Сі грав тирана, і не моргаючи дивився йому в очі. Вони були так близько один до одного, що погляд Ґу Мана змусив Мо Сі відчути себе незатишно. - Не дивись так на мене, - прошепотів Мо Сі. Ґу Ман був дуже слухняним в опустив вії, перевівши погляд на бліді губи Мо Сі. Мо Сі: - … Молодий пан Джов побачив, що вони досі сплетені, та, не сприйнявши слова Мо Сі всерйоз, підвищив голос і сердито скрикнув: - Ти кажеш мені «геть»? Спершу подивись на себе! Він скрипнув зубами. - Твій Джов-ґе хоче, щоб отой склав йому компанію, то чому б тобі не забратися з моєї дороги? Ти знаєш, звідки я? Я з Військового Відомства! Сіхе-Дзюнь, генерал Мо - мій друг! То що, вже боїшся? Просто почекай, я поскаржуся йому і він переламає тобі ноги! Мо Сі: - … Молодий пан Джов зайшов надто далеко – з кожним словом він погіршував свою ситуацію. - А ти, на прізвище Ґу, маленький виродок, минулого разу ти не дозволив мені поцілувати себе, що б я тобі не говорив, а тепер, коли це хтось інший, ти згоден. Кажуть, твої душі пошкоджені, розум теж - ба! Як ти можеш бути таким вибагливим, якщо ти навіть несповна розуму? Серце Мо Сі пропустило удар. Душі пошкоджені… Розум теж? *Згідно з китайською філософією та релігією, у людини три безсмертних душі (хунь), що залишають тіло після смерті, і сім тілесних душ, що залишаються в тілі. Кожна душа відповідає за окремий аспект буття людини – від свідомості і пам’яті до фізичних функцій та відчуття Він подивився на обличчя Ґу Мана, що було так близько, в його голові промайнули всі дивні моменти їх недавньої бесіди. Голова загуділа, здавалося, він не міг дихати. - Думаю, ти просто прикидаєшся божевільним, щоб викликати якусь жалість! Якої душі тобі бракує? Як ти пошкодив свій розум? Ти просто виродок! Зрадник! Ґу Ман нахмурився і хотів щось сказати. - Не рухайся, - у вухах ще дзвеніло, але Мо Сі зумів вчасно відреагувати і зупинив Ґу Мана. Він заплющив очі й змусив себе заспокоїтися. - Не рухайся… Їхні губи були настільки близько, що шепіт Мо Сі при кожному слові обдавав теплом Ґу Манові вуста. Це відчуття вразило його і він інстинктивно хотів звільнитися, однак Мо Сі був напрочуд сильним і утримав його однією рукою. - Слухай мене! Ґу Ман не хотів слухати, але не міг і поворухнутися. Тепло Мо Сі увійшло в його легені з тим, щоб вийти з наступним видихом, її дихання сплелися в пекучому жарі між ними. Ґу Ман глипнув на нього очима. Мо Сі ковтнув. Він відчував легке запаморочення від звістки про стан Ґу Мана, але із зусиллям опанував себе і, розплющивши очі, знову поглянув на Ґу Мана. Побоюючись зчинити метушню, він обережно підібрав слова: - Я бив тебе раніше? - … Ґу Ман на мить знітився і похитав головою. - А він бив тебе раніше? Він кивнув. - Тоді слухай мене, а на нього не зважай. Вони були так близько один до одного, повітря з глибини їх грудей спліталося між їх тілами. Мо Сі навмисно уникав ясного погляду його очей. - Якщо послухаєшся мене, я змушу його піти. Ще один мовчазний кивок. Бачачи, що вони все ще обіймаються, молодий пан Джов відчув, ніби справді зіпсував їм інтимну атмосферу. Він став ще більш грубим і злим, збудженим і роздратованим. - Що таке, Ґу Мане? Чому ти нічого не кажеш? Яке диво! Ти ігноруєш всіх, хто заходить до твоєї кімнати. Цей чоловік що, винятково красивий? Чи особливо гарний в ліжку? Чи він не дотримався нашого негласного правила і таємно дав тобі, зраднику, трохи грошей? Молодий пан Джов підійшов ближче, його дихання розносило запах алкоголю. Він пробурмотів: - Як така нікчемна шлюха як ти могла викликати в нього бажання так трахати тебе?.. П’яні люди завжди говорили незв’язно, і перескакували з одного на інше. Вколовши Ґу Мана, він вирішив підійти і спровокувати Мо Сі. - Гей, хто ти взагалі? Чому б тобі не обернутися і не дати старшому поглянути на тебе? З огляду на твою поведінку ти маєш бути тут частим гостем, - молодий пан Джов смикнув Мо Сі за рукав. - Скільки разів ти трахав його? Як наш Великий Генерал Ґу? Гарячий? Тугий? Тобі було добре з ним? Мо Сі відчув надзвичайну відразу. Він різко розвернувся і вдарив цього покидька Джов по обличчю. Удар був сильний, у панича пішла носом кров і він упав на підлогу. Перш ніж пан Джов встиг щось розгледіти, Мо Сі вдарив його ногою так, щоб той впав обличчям вниз і не міг обернутися. - Я ж казав тобі забиратися, - очі Мо Сі палали. Він скрипнув зубами. - Ти, в біса, не второпав? - Як ти смієш мене бити!? Як ти посмів мене ударити!? - завив Джов. – Та х-х-хто ти такий?! Я доповім Імператору! Ні! Я доповім генералу Мо! Я розповім батькові, я… Почувся гучний стукіт. Мо Сі кинув щось перед ним. Одного туманного погляду паничу Джову вистачило, щоб викликати в нього шок і холодний піт. Він одразу протверезів і комічно сіпнувся, не видаючи більше ні звуку. Через його хамство обличчя Мо Сі скривилося від огиди. Він холодно сказав: - Все ще хочеш доповідати? - Н-ні. - Приходитимеш до нього ще? - Н-ні. Мо Сі відпустив його і ще раз вдарив ногою. - Геть. І більше не трапляйся мені на очі. Молодий пан Джов, хитаючись, підвівся на ноги й викотився геть, надто наляканий, щоб озирнутися. Мо Сі ще деякий час стояв на місці, щоб заспокоїтися. Потім він нахилився й підняв командирський жетон Військового Відомства Чонхва і сховав у рукаві. Після цього обернувся поглянути на Ґу Мана, який тихо стояв біля стіни, заклавши руки за спину, і слухняно дивився нього, не видаючи ні звуку. В цій метушні початковий шок відступив. Мо Сі хотів розпитати Ґу Мана ще, але, побачивши його спокійне обличчя, усе, що відчув – це біль, ніби його серце розрізають ножем, і журбу, яку він не міг придушити. Сенсу питати не було і Мо Сі не знав, що може статися, якщо він залишиться ще на довше. В цій тиші Ґу Ман раптом заговорив. - Він боїться тебе. - … - Ти теж його боїшся. Здавалося, Мо Сі був глибоко ображений, він обернувся й люто зиркнув на нього. - Чого б це мені його боятися? - Ти боїшся, що він тебе впізнає. - … Мо Сі дивився на нього. Злість уже вщухла, але на обличчі проступало невдоволення. - Яке це має відношення до тебе? - Він упізнав? - Ні, - голос Мо Сі був холодним і жорстким. Ніби пекучого дихання, що нещодавно торкалося шкіри Ґу Мана, ніколи й не існувало. - Але він бачив твій жетон… - Такий жетон має кожен чиновник першого рангу у Військовому Відомстві, - Мо Сі глянув на нього, застібаючи ґудзики на рукаві. – Ти теж такий мав. Ґу Ман був здивований. - Я? Ця його реакція завдала Мо Сі болю. Він не хотів більше розмовляти з Ґу Маном, все ще побоюючись того, що може зробити, якщо залишиться на довше. Тому він штовхнув двері й пішов, не оглядаючись. Холодний нічний вітер дмухнув в обличчя Мо Сі, коли він вийшов на вулицю. Він намагався заспокоїтися, але йому не вдавалося. Душі пошкоджені… розум теж… Ха-ха-ха-ха… Розум пошкоджений?! Нічний вітер обвівав його обличчя. Кутики очей пекло, наче їх полоснули ножем. Він так довго чекав моменту, коли зможе звести рахунки - тільки щоб отримати такий сумнівний кінець. Хто це зробив?! Хто?!! Країна Ляо? Мужон Лянь? Або... сам Ґу Ман не витримав приниження і вирішив?.. У Мо Сі дико розгулялася уява. В решті решт його переповнив жаль. Розум Ґу Мана був пошкоджений. Чому це викликало такий біль у серці?… Так, це правда, Ґу Ман подарував йому дружбу та порятунок, але Мо Сі зробив усе, що міг, щоб відплатити за це – навіть мало не пожертвував своїм життям, щоб повернути його з хибного шляху! Хіба він йому щось іще винен? Хіба він якимось чином підвів його? А якби душі Ґу Мана були цілі, а розум повноцінним – як це мало обходити Мо Сі? Глибокої ночі Мо Сі зупинився посеред порожньої вулиці і глибоко вдихнув. Стільки років одержимості тільки щоб отримати цю порожнечу... Його руки нестримно тремтіли. Раптом в його долоні яскраво спалахнуло полум’я і сформувалося у вогняну кулю, яка майнула і з вибухом вдарилася в поверхню річки вдалині. Піднялася пара і почулося шипіння. Ґу Ман зрадив його. Лише небеса знали, як сильно він хотів почути від Ґу Мана: «Я шкодую, що втік, що покинув тебе і брехав тобі. Я піклувався про тебе». Чому він не міг отримати навіть такої дрібниці? Чому все, що йому лишилося - це психічно неповноцінний божевільний, який абсолютно забув його?! Чому?!! Мо Сі заплющив очі від болю. Через стільки років він думав, що вже позбувся свого захоплення, але насправді він просто обманював себе. Ґу Ман був дуже важливим для нього. Мо Сі розділив з ним надто багато того, що було для нього першим: перший раз, коли він приборкав демонів, перша довга розмова біля вогнища, перший бій пліч-о-пліч… І та особлива ніч, коли йому виповнилось 20 років, ніч його повноліття – можливо, він тоді забагато випив, а можливо це було ніяк не пов’язано з алкоголем – коли він вперше зробив Ґу Мана своїм. Він все ще пам’ятав вираз обличчя Ґу Мана в той вечір. Коли справа стосувалася подібних речей, Ґу Ман дуже турбувався про те, щоб зберегти своє обличчя. Незважаючи на те, що його очі були вологі, а губи кровили, він тримався, наполягаючи, що серед десяти тисяч квітів він не залишив і червоної краплі*. *万花丛中过不留⼀点红, що означає, що він мав дуже великий досвід з жінками. «Все добре. Ми обидва чоловіки, все нормально, поки нам обом це подобається. Давай, хочеш, Ґу Ман-ґеґе дасть тобі кілька підказок?» Але Ґу Манові не варто було цього говорити. В той момент здоровий глузд Мо Сі висів на волосинці. Його серце палало і він не знав, чи згасне коли-небудь полум’я пристрасті в його грудях. Він знав, що він не робив би щось подібне просто через випите вино. Ні, його дії народилися з палкого бажання і глибокої, беззаперечної любові. Але Ґу Ман не розумів цього. Ґу Ман лише хотів зберегти своє обличчя, тому сказав ці божевільні слова. Зрештою, він власними руками знищив останню частинку раціональності Мо Сі. Пізніше тієї ночі Ґу Ман досягнув своєї межі. Він лежав на животі, хитав головою і плакав, благаючи Мо Сі бути ніжнішим, завиваючи, що, насправді, навіть якщо він і спав з багатьма дівчатами, але він збрехав про те, що робив це з іншими чоловіками, і, звичайно, його ніколи не мав інший чоловік. Але хоч би в чому він зізнався і як би не благав... Мо Сі вже не міг зупинитися. Зрештою він довів Ґу Мана до сліз – той так плакав, що вже не міг нормально говорити, лише дивився на Мо Сі червоними очима – і тільки тоді бажання в очах Мо Сі нарешті стало згасати. Він торкнувся щоки Ґу Мана й сказав: - Вибач, тобі боляче? Вії Ґу Мана були вологі від сліз, його обличчя було червоне, а губи тремтіли. Мо Сі справді довів його до жалюгідного стану. Навіть гірше - хто б міг повірити, що цей армійський хуліган насправді ніколи раніше не спав з жодною дівчиною? Побачивши, що він мовчить, Мо Сі нахилився і знову поцілував його. Коли їхні вологі губи переплелися, сльози Ґу Мана побігли по його скроням, щоб сховатися у волоссі. Мо Сі погладив його волосся, потім без слів обійняв його ще раз, цілуючи в заплакані очі і отримуючи тепло від чоловіка в своїх обіймах. Юнак, що вперше куштує на смак плотське бажання, не зможе зупинитись, яким би доброчесним він не був. Крім того, Мо Сі ніколи насправді не був по-справжньому доброчесним. Просто до Ґу Мана він не зустрічав нікого, хто міг би змусити його втратити контроль. Ґу Ман був першим, у кого він закохався. Тому весь цей час він поводився дуже обережно. Він ніколи не наважувався просити у Ґу Мана щось перше, лише дбайливо і бережно передавав в його руки те, що було першим для нього самого. Він вперто відмовлявся проговорити вголос, наскільки ці речі були важливі для нього, та в глибині душі сподівався, що Ґу Ман буде дорожити цими моментами. Але Ґу Ман розтоптав його серце. Так, Мо Сі не хотів ставати на заваді Чонхва у тому, щоб Ґу Мана притягнули до суду, бодай і убили його. Він навіть думав, що якщо Ґу Манові прийде час зустріти смерть, він хотів би бути його останнім суддею і останнім катом, власними руками розчавити його в криваву кашу та розтерти в пил його кістки. Все заради народної відплати. Але, якщо відсунути в сторону цю відплату, він мав визнати, що насправді ніколи не бажав бачити смерть Ґу Мана. Він хотів лише отримати від Ґу Мана правду, почути єдину відповідь, сказану від чистого серця. Минуло стільки часу... він... він просто хотів задати єдине питання: Ґу Мане, коли ти залишив Чонхва, коли ти залишив мене... ти хоч колись шкодував про це? Хоч трохи? Тоді всі ці роки любові й ненависті, вдячності і образи нарешті скінчилися б і Мо Сі зміг би вільно вдихнути. А тепер він почув ці слова: душа пошкоджена, розум теж. Ґу Ман все забув. Він не буде страждати. І Мо Сі був приречений назавжди залишитись без цієї відповіді. Ніхто не знав, що Мо Сі приїздив у сад Лвомей зустрітися з Ґу Маном, але протягом наступних кількох днів люди у Військовому Відомстві могли ясно відчути роздратування генерала Мо. Хоча він завжди був чимось незадоволений і вираз його обличчя при розмові з іншими ніколи не можна було назвати добродушним, та останнім часом його настрій став навіть гіршим. Хоча він не відволікався під час військових зборів, його слова ставали дедалі грубішими. Коли ж під час зборів інші перекидувались кількома словами, Мо Сі не перебивав їх, лише кидав на них жорсткий суворий погляд і дивився, доки ті, ображені, не ковтали назад свої нісенітниці. Це важко було назвати проблемою, та одного дня генерал Мо незрозуміло за що протягом цілої години лаяв молодого пана сімейства Джов, називаючи його «лінивим щодо своїх військових обов’язків» і «надмірно розбещеним». - Перепиши правила Військового Відомства сто разів і завтра віддай мені, - сказав Мо Сі. - Якщо скоїш ще щось неправомірне, можеш кликати батька, щоб забрав тебе додому. Молодий пан Джов з жахом підкорився і пішов – все його тіло тремтіло від страху. Юе Ченьцін схилився до молодого Джов і зацікавлено спитав: - Гей, що ти зробив не так? - Я, я не знаю… - Якщо ти не зробив нічого поганого, чому б це крижане обличчя стало таким злим? - Юе Ченьцін роззирнувся й багатозначно посміхнувся. - Скажи мені правду, у тебе є таємний сховок портретів принцеси Мендзе? Молодий пан Джов виглядав так, наче його вразила блискавка. Його обличчя зблідло і він сказав: - Пощади мене, брате. Я б не посмів! Юе Ченьцін потер підборіддя й глянув на Мо Сі вдалині, який, схрестивши руки, дивився на піщаний стіл. - Це справді дивно, чому він виглядає так, ніби щойно випив дуже гіркі ліки?… Мо Сі, що «випив дуже гіркі ліки», не втримався. Після того, як два дні вдавав, що йому байдуже, він нарешті запитав управляючого про те, що трапилося з Ґу Маном за останні два роки. В ту пору посада управляючого була важкою. Треба було вміти бути і в залі, і на кухні, давати поради господарю і вміти втішити господиню, вгамовувати сльози наложниць і розбиратися зі сварками юних паничів. Управляючого маєтком Сіхе звали Лі Вей. Йому заздрили управляючі резиденцій інших чиновників, бо знали, що у генерала Мо небагато слуг і він не має ні дружини, ні дітей, ні наложниць – це звучало як блаженна безтурботна робота. Лиш сам Лі Вей знав, як важко було працювати під керівництвом генерала Мо... бо генерал Мо міг задавати дуже неочікувані питання. Іноді Сіхе-Дзюнь міг довго мовчки мучитись цими питаннями і озвучував їх лише тоді, коли вже був нездатний цього терпіти. На той момент його терпець вже сягав своєї межі, тож він вимагав негайної відповіді і ставав ще більш роздратованим, якщо на її отримання потрібен був ще якийсь час. Працюючи у свого господаря, управляючий Лі завжди мав бути обережним в своїх діях. За ці роки він вже набрався досвіду і коли помічав, що Мо Сі мовчки дується, то вже намагався визначити, що саме генерал Мо намагається придушити і скільки часу лишається до моменту, коли він вибухне, а також продумував те, що йому слід відповісти, коли генерал Мо нарешті спалахне. Так само було і цього разу. Мо Сі закусив нижню губу і сказав лише два слова: - Ґу Ман… Управляючий Лі одразу поспішив відповісти: - Так, господарю. Розум Ґу Мана геть пошкоджений! - ...Я про це питав? – сказав Мо Сі. Іноді погано бути занадто розумним, тож управляючий Лі слухняно замовк. Мо Сі повернув голову і кинув погляд на гарячий чай на печі. Довгий час він нічого не говорив, а тоді з байдужим виразом обличчям спитав: - … Як він був пошкоджений? Авторці є що сказати: Перед посадкою в корабель. Ґу Ман (Безсоромне обличчя): Цей лаодзі серед десяти тисяч квітів не залишив і червоної краплі! При посадці на корабель: Ґу Ман (заплакане обличчя): Я брехав тобі, я брехав тобі, брехав, не будь таким лютим, аааах!!!! Після посадки на корабель: Ґу Ман (Безсоромне обличчя): Цей лаодзі серед десяти тисяч квітів не залишив і червоної краплі! Мо Сі: … Чому деякі люди не можуть вчитися на своїх помилках? Вони забувають про біль, коли шрам заживає... Ти видужав? Якщо так, дозволь мені ще раз тебе навчити. Ти маєш бути чесним.
Читати
Відгуки
пфф, так і знав 🥀🥀
Аааааааааааааааааа... Тепер треба піти перечитати попередній розділ від самого початку їхньої бесіди, аби уявити, наскільки бідний Ґу Ман був розгублений через наїзди, за які взагалі не в курсі, чим заслужив