Попри огиду до кланових сподівань батька, Ральф Брізак з усією ретельністю приготувався до званого вечора. Зрештою, всі ті дівчата, з якими його наполегливо намагалися звести батьки, не були винні ні в чому, крім хіба що, певної обмеженості поглядів на власне щасливе майбутнє.
Рівно о 18:30 він вийшов із представницького вигляду машини на порозі маєтку Ковачевичів. На ньому були бездоганно підібрані костюм, сорочка та туфлі трохи різних відтінків чорного. Краватка та шкарпетки охряного кольору яскраво виділялися на цьому тлі, як і вимагала остання мода. На його власний смак, це не надто гарно поєднувалося з його сріблястим волоссям і світло-блакитними очима, але у питаннях зовнішнього вигляду його думка не враховувалася.
Зоряна виявилася стрункою мовчазною дівчиною років сімнадцяти. Вона була одягнена в досить скромну за нинішніми мірками сукню з відкритими плечима і пишною спідницею трохи нижче коліна темно-синього кольору з іскрою, прикрашену майже чорним мереживом.
Обмін формальними привітаннями звівся до мінімуму слів. Мовчки кивнувши у відповідь на шаблонний комплімент, вона подала Ральфу руку витонченим жестом і сіла в машину, не зробивши жодного зайвого руху. Весь шлях до бального залу також пройшов у мовчанці. Ральф повною мірою насолоджувався цією тишею, знаючи, що чекає на нього опісля. Про що думала Зоряна, яка дозволила собі лише кілька швидких поглядів у його бік, лишилося невідомим.
Але перед входом до зали вона його здивувала. Скориставшись секундною затримкою, так само мовчки, дівчина раптом простягла руку і поправила його краватку, яка трохи з'їхала набік. А наступної миті вона вже обернулася обличчям до дверей зали, ніби нічого й не було.
Пара зробила крок вперед, поринаючи в гамір званого вечора.
— Ральфе, любий! Як давно я тебе не бачила! Як відпочив? — змахнула бокалом Матильда Брізак. Звісно, Ральф насамперед привітав господарку заходу та офіційно представив свою супутницю. Відбувшись парою старомодних поклонів і пустопорожніх фраз, вони покинули Матильду, оточену фанатами й посіпаками, і неквапливо рушили у бік бару та фуршетних столів.
Ральф із задоволенням пройшовся б у швидшому темпі, але...
— Доброго вечора, містере Брізак. Як справи у вашого батька? Він буде сьогодні? Ні? Як шкода. Я хотів обговорити з ним дещо... Втім, дозвольте представити вам мою дочку...
— Ральфе, любий, ти вже бачив Матильду? Вона сьогодні чарівна, чи не так? Обов'язково скажи їй, що я питала, але в жодному разі не показуй, куди я пішла. Й ще, будь обережний — сьогодні прийшла твоя мати зі своїм новим ягнятком. Здається, він молодший за тебе, хоча це було б уже розбещення неповнолітніх... Не лякайтеся, люба, це просто старі сімейні жарти...
— Допприй веечірр, пане Рральф. Ррадий фас баччити. Фи вже знайомі с моя племінниця?..
— Ральфе, друже! Вітаю тебе на цьому збіговиську нудних стариганів! Однак дивлячись на твою супутницю, я розумію, що не все так погано. Ви маєте чудовий вигляд і просто чарівно мовчите. Ну ж бо, Ральфе, познайом нас. Сьогодні я готовий позбавити тебе нудних обов'язків спадкоємця абсолютно безкоштовно. А натомість я познайомлю тебе з милою дівчиною Кітті, яка не матиме жодної ваги для твоїх батьків, натомість здатна вагомо покращити твій вечір...
Коли Ральф із Зоряною, нарешті, змогли обзавестися келихами й знайти відносно спокійний куточок, вечірка була в самому розпалі: нетривалий виступ офіційних осіб, який все одно ніхто не слухав, закінчився, й майданчик для танців почав заповнюватись парами.
— Не схоже, що всі ці люди дбають про ваше особисте щастя, — Зоряна все ж таки вирішила перервати мовчання.
— Важко висловитись точніше, — здивовано підняв брови Ральф.
— При цьому вони дуже... наполегливі.
— Ви хотіли сказати «набридливі», — якби Ральф не дивився прямо на неї, то нізащо не помітив би посмішку, що промайнула швидко, наче фотоспалах і була такою ж яскравою.
— Воістину сумно, що мої батьки серед них. Я хотіла б познайомитися з вами звичайним шляхом.
— Напевно, варто пам'ятати, що для нашого кола звичайним є саме знайомство через батьків.
— Іноді я шкодую, що народилася в такій родині, — Зоряна опустила очі. — Я... Я не ідеалізую життя простих людей, не думайте, але... Як казала принцеса Монакська «моє життя зовсім не схоже на казку», — вона ніби вистрілила своїм поглядом прямо в обличчя Ральфу.
Він дивився на неї і думав, що йому подобається її спокій і прямота, й водночас про те, що старий, ще двовимірний фільм, у якому Грейс Келлі голосом Ніколь Кідман говорила цю фразу, сам по собі був ще однією гарною казкою. А в житті все було грубіше, нудніше та брудніше. Чи знала про це Зоряна? Він усе ще думав про це, коли до них знову підійшли.
— Привіт, Ральфе, давно не бачилися... — грудний голос, глибоке декольте, зваблива постать, елегантні манери — вона була б бездоганною, якби не її слова, — ...чому я дуже рада. Що, сестрице, сьогодні твоя черга спробувати розтопити цей шматок льоду? Якщо батьки і сьогодні не відмовляться від ідеї підкласти в ліжко Брізака-молодшого свою плоть і кров, нехай наступного разу пришлють Марка. Я майже впевнена, що йому пощастить більше.
— Катарина! Припини зараз же! — здавалося, Зоряна кричить, але чомусь пошепки.
— А що я такого сказала? Адже наше толерантне суспільство спокійно ставиться до подібних речей, чи не так, Рааальфе? — Катарина спробувала притулитися своїм шикарним бюстом до руки парубка, але той миттю ступив убік. — От, сама подивися!
— Якщо чоловік не пускає слину, дивлячись на твою незграбну версію жіночності, то це зовсім не означає, що він віддає перевагу чоловікам. Більше схоже на те, що він має смак, — Зоряна все ще говорила тихо й стримано, але очі її переповнювало обурення.
— Пані Катарина, я бачу, вам сподобалося завершення нашої попередньої зустрічі, й ви вирішили його повторити? — нагадав про себе розпаленим суперечкою дівчинам Ральф. — Вже скучили за поліцейським відділком?
Катарина сердито блиснула на нього очима.
— З вашої милості я простирчала в тому жахливому місці чортову прірву годин без жодної можливості перевдягнутися, зробити пристойний макіяж і зачіску!
— Наскільки я знаю, «чортова прірва» — це менше дванадцяти годин. Що на диво мало, враховуючи, що вас заарештували в п'ятницю, а до понеділка суди зазвичай закриті й не здатні затвердити по справі якесь рішення.
Дівчина зміряла його зневажливим поглядом з голови до ніг.
— Зо́ря, як старша сестра я благаю тебе: тримайся подалі від подібних байдужих чурбаків. Той, хто вчора дозволив леді потрапити до каталажки, завтра обдурить невинну дівчину й оком не зморгне! — різко розвернувшись до них спиною і гордо задравши підборіддя якомога вище, Катарина Ковачевич продефілювала вглиб зали.
Як тільки вона згадала поліцейську дільницю, Зоряна замовкла, опустила погляд і зіщулилася. Тільки коли сестра зникла з очей, вона зважилася знову заговорити:
— Пробачте її, будь ласка. Катарина не погана людина, хоч і грубіянить усім підряд. Я... Від батьків я чула про ці події і розумію, що поліція того вечора забрала її цілком виправдано, але... Ви знали, що батько відмовився внести заставу, і її засудили не тільки до примусового відвідування уроків етикету, через що над нею тепер усі знайомі потішаються, а ще й до тижня робіт прибиральницею в тій самій банкетній залі?
— Так. Я був присутній, коли до батька прийшли перепрошувати ваші батьки, тож в курсі подробиць. Не хвилюйтеся, я не серджуся на неї. Якби вона не почала прилюдно розмазувати по мені кетчуп і кричати непристойності на весь зал, можна було б обійтися і без поліції. Особисто мене всі її образи зовсім не зачепили.
Дівчина пильно вдивилась у його невиразне обличчя.
— Не зачепили? Вам настільки байдуже, коли про вас говорять подібні речі, чи... це правда?
— Ні, це не правда, — з гіркою усмішкою відповів Ральф, — просто спілкування з родичами навчило мене твердо триматися за власну правду і не звертати уваги на порожні слова інших людей.
— Пробачте, — ледь чутно промовила Зоряна.
— Вам нема за що перепрошувати. Як то кажуть, цікавість — не гріх, — Ральф знов усміхнувся, цього разу цілком щиро. Йому безперечно подобалася ця зовсім несучасна скромність і сором'язливість. «Така поведінка більше підходить епосі лицарів і принцес. Хотів би я побачити, як виглядає зніяковіла Елейн...» — Ральф моргнув, спіймавши за кінчик цю несподівану думку.
«Зосередься, Ральфі, — сказав він сам до себе, — енпісі*, схожа на ідеальну дівчину, — це чудово, але одружитися рано чи пізно доведеться на реальній». Він подумки дав собі стусана й запросив свою супутницю на танець.
// * Енпісі або НІП — від англ. NPC, Non-Player Character, "неігровий персонаж" — персонаж гри або віртуального простору, керований системою, а не іншим гравцем. Оскільки Ральф ще не знає про справжню природу принцеси, то вважає її саме таким енпісі. //
Пізно ввечері, прощаючись із Зоряною на порозі її маєтку, Ральф у старомодній манері висловив свою радість з приводу знайомства та проведеного разом вечора, а потім...
— Чи можу я тепер вважати себе вашим другом?
— Звичайно, пане Брізак.
— Тоді кличте мене Ральфом. Так роблять усі мої друзі.
— Добре, пане... Ральф.
Він помилувався збентеженим обличчям дівчини й не став наполягати на більшому. Він довго думав, чи варто говорити наступну фразу. Напевно, це стане тим каменем, від якого підуть незліченні кола, адже він ще жодного разу не запрошував дівчат, запропонованих батьками, на повторну зустріч. Але потім все ж таки зважився.
— Наступного тижня я збирався відновити заняття верхов
ою їздою. Ви не хотіли б скласти мені компанію?
Далі
Том 1. Розділ 13 - Листування
У покоях Елейн чекав величезний букет та лист від Фердинанда. Букет був складений за всіма правилами мови квітів: довгі й розкидисті жовті суцвіття амброзії говорили про бажання повернути колишні почуття, а яскраво-червоні гвоздики та коралові троянди — про пристрасть й одержимість коханням. Загорнутий у темно-зелений папір, букет натякав на стабільність та сталість стосунків, які, на думку Елейн, існували лише в уяві герцога. У листі хитромудрими виразами в кращих традиціях вісімнадцятого століття повідомлялося про неземну любов до такої чудової з усіх боків принцеси й пропонувалося зустрітись на побаченні в саду завтра, пізно ввечері. «Він правда думає, що я ось так, запросто, погоджуся на побачення майже вночі? От нахаба!» Та чи можна просто відмовитись? Чи не вийде вона за рамки взятої на себе ролі наївної недосвіченої принцеси, що втратила пам’ять? А що зробила б принцеса? Трохи поміркувавши, Елейн взяла листа і попрямувала до королеви. Та вже готувалася до сну, тому прочитала листа герцога, сидячи біля туалетного столика. — Мамо, як ви гадаєте, буде пристойно, якщо я піду? Королева замислилася. — Ну, він все ж таки твій наречений, хоч ти не пам'ятаєш цього. Мабуть, з його погляду... — трохи розгублено відповіла вона, поправляючи розкішний пеньюар. З одного боку, етикет не дозволяв принцесі гуляти так пізно в саду наодинці з чоловіком, а з іншого, абсолютно книжкові уявлення про романтику давно пустили глибоке коріння в серці її величності. — Але ж так пізно, та ще й у саду. А якщо мене комар вкусить?.. — примхливо скривилася Елейн, скоса спостерігаючи за королевою: чи прийшла їй в голову думка, що «вкусити» може зовсім не комар? Адже в сутінках дівоча шия така спокуслива... — Емм… Ну так, якось це… Хоча, ти можеш узяти з собою Дейну та Тіну чи когось зі старших дівчаток. Вони зможуть відганяти... комарів. Зрештою, ще півстоліття тому ти була б просто зобов'язана їх взяти, навіть якби весілля було призначене наступного дня. — Взяти дівчат?... Ох, мамо, мені здається, всі мої покоївки закохані в герцога без пам'яті! А він і радий, — набурмосилася Елейн. — Ах, доню, невже ти ревнуєш?! — в очах королеви читалося захоплене «якщо ревнуєш, значить любиш». Але наступного моменту вона відвела очі. — Слуги базікають усілякі дурощі... Але ти не звертай уваги. Для молодих людей нормально бути трохи... — її голос ставав все тихішим і тихішим. Огорнутий романтичними ілюзіями розум королеви явно не хотів повертатися обличчям до таких непривабливих реалій життя. — Невже й тато теж був такий у молодості? — пильний погляд принцеси пришпилив королеву до крісла. Та зашарілася. — Нуу... Емм... Розумієш... Попри те, що наш шлюб був улаштований батьками, твій тато завжди ставився до мене з повагою, тому від початку не дозволяв собі зайвого. Ну а потім, знаєш, як то кажуть, «звикнеться, то й полюбитися»... На момент твого народження ми вже ніжно любили одне одного і твій татусь, напевно, й не думав про щось таке, — очі королеви сповнились спогадами й засяяли якимось внутрішнім світлом. — Ти ж знаєш, у нього навіть офіційної фаворитки ніколи не було. Скільки навколо цього інтриг крутилося, коли ми були молодші! «Це так мило, — подумала Елейн, старанно утримуючись від усмішки, — але зараз я повинна відіграти свою партію до кінця». Вона зобразила напружену роботу думки, а потім ніби задихнулася від «жаху». — Матусю, але ж виходить... Оскільки герцог приділяє стільки уваги служницям... — вона додала в голос трохи істеричні нотки, — він мене не тільки не любить, але навіть не поважає! — Елейн старанно відновила в пам'яті той єдиний випадок зі свого колишнього життя, коли вона вирішила зізнатися хлопцю у почуттях. А він, як виявилося, навіть не знав про її існування, хоч вони вже третій рік навчалися в одному класі. Сльози самі бризнули з очей. — Я так не хочу! Хочу шлюб за коханням! — Елейн уткнулася в королівський поділ, вдаючи істерику. Хоча раніше принцесі не був властивий такий бурхливий прояв почуттів, вона була впевнена, що в серці королеви відгукнеться якщо не материнська жилка, то жага до романтики. Так і сталося. Королева почала ніжно гладити доньку по голові та плескати по спині. Слухаючи заспокійливі слова про різницю поколінь і темпераментів, Елейн з глибоко прихованою радістю відзначила явну тривогу в очах королеви. Чудово. Ще одна тріщинка в уявленнях про герцога Фердинанда фон Ґьосенмаха як «ідеального» нареченого для принцеси. Повернувшись у свої покої, Елейн доручила Тіні приготувати для заплаканих очей компреси із заморського чайного листя, а Дейні — збігати зранку до королівської оранжереї й дізнатися чи не знайдеться там букетик жовтих крокусів. Ледве сонце зазирнуло в кімнату, як Елейн зіскочила з ліжка й одразу сіла складати листа у відповідь. Але, занісши перо над папером, замислилась. «Як так вийшло, що у своєму попередньому житті я ніколи не намагалася маніпулювати іншими людьми? Виявилося, це зовсім не складно... Може, тому, що тоді все було насправді, а тут... Тут мене не полишає відчуття, що все це відбувається навмисне, ніби я потрапила всередину якоїсь гри чи кіно. Тож не дивно, що я відчуваю себе актрисою». Вона підняла перо і почала розмахувати ним, ніби диригуючи хором невидимих глядачів: — Немає! Гри! Нема! Життя!... Ні, зачекайте, це трохи не про те... О! — вона знову підняла руку. — Життя! То Гра! А люди! Лиш! Актори!... Дякую, стариганю Шекспіре! Елейн востаннє змахнула пером і... посадила на аркуш перед собою величезну розляписту пляму. — Ой-йой! Ну що за біда!.. Ех, кому б ото підкинути геніальну ідею винаходу кулькової ручки? Вона дістала чистий аркуш. || Шановний герцогу фон Ґьосенмах... «Саме „шановний“, жодних „дорогий“ чи, не дай Боже „любий“! І лише на прізвище — нехай відчує дистанцію з перших слів!» || Ви безмежно здивували мене своїм листом, || наповненим такими хвалебними промовами || на адресу моєї скромної персони. || Боюся, я недостойна цих слів || та ваших піднесених почуттів. «Ех, якось різкувато вийшло. Мабуть, не варто перетворювати це на остаточну відмову». || Проте, сподіваюся, з кожним днем ми все більше || пізнаватимемо один одного наново. || Й одного дня я зможу з повним правом || вислухати від вас подібні слова. «Отак краще. Потрібно до останнього залишати йому надію, бо щур, загнаний у кут, здатний кота загризти...» || Мене надзвичайно потішило отримане від вас || запрошення на спільну прогулянку. Впевнена, || безліч дівчат з тих, кого можна зустріти у палаці, || днями й ночами мріють про таку вдачу. «Так-так, розпуснику, навіть після втрати пам’яті до принцеси вже долинули деякі чутки про твої походеньки. Сподіваюся хоч на мить твоя нечиста совість здригнеться... Але наївна принцеса, напевне, не повірила в найогиднішу частину. Або ж їй ніхто не наважився розказати зовсім все. Тільки так, натякнули трошки...» || Однак, не знаючи заздалегідь про ваші наміри, || я вже розпланувала сьогоднішній день || і поставила в залежність від свого розкладу || багато зайнятих людей. Було б дуже незручно || змушувати їх змінювати все в останній момент, || у зв'язку з чим я щиро перепрошую та || прошу перенести запропоноване вами побачення || на пообідній час на день пізніше. «Чудово. Побачення нехай залишається, але жодних пізніх прогулянок наодинці не буде. Я не маю наміру давати цьому поганцю і шансу скористатися таким важелем, як дівоча честь принцеси. Кого ж краще взяти із собою?» Замислившись, Елейн ледь не посадила на вже готовий лист ще одну пляму. В останній момент вдалося струсити краплю на стіл повз папір, а потім старанно затерти чорнило серветкою. «Тц, це просто нестерпно! Письмове приладдя цього світу потребує термінової модернізації!» Вона швидко підписалася, перечитала листа, вишукуючи чи не приховалася десь помилка, посипала його піском, щоб прискорити висихання чорнила, а потім запалила свічку й взялася за сургучну паличку. Саме в цю мить повернулася Дейна з невеликим букетиком яскраво-жовтих бутонів крокусів. Вона передала від старого садівника глибокий уклін і вибачення за те, що йому не вдалося знайти квітів, що вже розкрилися. Після тієї історії з трояндами старий явно перейнявся глибокою симпатією до принцеси. Елейн трохи помилувалася цим символом сумнівів у щирості почуттів отримувача. «Бутони навіть кращі — буде натяк на те, що мої сумніви лише зародилися. Нехай вірить і сподівається, що їх легко розвіяти», — подумала вона і зловісно посміхнулася. Коли сургучну пляму на конверті прикрасила особиста печатка принцеси, Елейн вручила покоївці листа разом з букетиком та відправила її до герцога Фердинанда. КЛАЦ! [Формування заданої моделі поведінки: успіх 48%.] [Завантаження...] [Корекція основного профілю завершена.] [Активація свідомості користувача...]
Читати
Відгуки
Наразі відгуки до цього розділу відсутні!
Зареєструйтеся або увійдіть, аби лишити Ваш коментар!