Елейн замислилася, гортаючи сторінки чергового фоліанту. Сьогоднішнього ранку бібліотечна тиша зовсім не радувала її серце.
Цього разу книги зрадили її. Кілька днів ретельних досліджень законів, звичаїв та традицій, що стосувалися заручин, не дали ніяких підказок стосовно їх розірвання. Хіба що той прецедент з державною зрадою... Але герцог не справляв враження лиходія аж такого масштабу. Звичайний самозакоханий придурок з владою і без гальма в голові.
Що ж робити?
Що вона взагалі може зробити? У принцеси не було ані вірних людей, ані прихованої сили, навіть соціальних зв’язків майже не було через її нетовариську вдачу. Сама вона також не отримала якихось надприродних здібностей чи хоча б знання сюжету наперед. Все, що в неї було — це знання принцеси про цей світ, серед яких багато енциклопедичних відомостей про географію та економіку, але дуже мало інформації про місцеве суспільство.
Що вона в цілому знає про цього шолудивого герцога?
Третя дитина в родині. Старша сестра давно заміжня. Середній брат у підлітковому віці впав з коня, переломив хребет, був визнаний нездатним прийняти герцогство у спадок й тепер живцем гниє у якійсь богадільні. Середньовіччя, навіть фентезійне, було до жахливого безжальним до інвалідів. Фердинандові тоді було лише вісім, тож важко запідозрити, що він доклав до цього руку.
А от на момент смерті батька йому було шістнадцять й, за спогадами принцеси, його мерзотний характер та жага до влади вже проявилися на повну силу. Але наявність мотиву та навіть можливості ще не доводять причетності, чи не так? Ранню смерть такої шишки, як герцог, напевно, розслідували й робили це на совість.
Або ж навпаки. Якщо це було вигідно якомусь достатньо потужному гравцеві на політичному полі.
Чи міг Фердинанд сплутатися з кимось таким? Наприклад, пообіцяти підтримку в майбутньому, коли стане королем. Але кому? У їхньому маленькому Лециберзі окрім короля таку силу мав хіба що прем’єр-міністр, маркіз Естергазі, але з усього, що вона знала про нього, важко було уявити, що він здатний на подібні підступні вчинки. Та й мотиву в нього наче не було...
Елейн якийсь час обмірковувала, який зиск міг отримати прем’єр від смерті старого герцога, але так нічого і не придумала.
«Чи міг втрутитися хтось з-за меж Лецибергу? Це маленьке королівство, затиснуте між горами, завжди цікавило суміжні імперії та князівства своїми знаменитими шахтами дорогоцінного каміння. Вже кілька поколінь тутешнім королям вдавалося підтримувати рівновагу між жадібними сусідами за допомогою їхніх страхів про посилення одного з конкурентів. Можливо, хтось намагається порушити цю рівновагу?»
Елейн закрила фоліант, який гортала, пропускаючи зміст повз очі, й задивилася на сад за вікном.
Закордонні зв’язки... Як ото б дізнатися, чи є у Фердинанда якісь зв’язки за кордоном? Звісно, про таємні канали вона навряд щось вивідає, але для початку хоча б про явні...
«Кого б спитати? Покоївки навряд багато про таке знають. З лицарями охорони принцеса майже не спілкувалася, тож якщо підійду до когось із них, виглядатиме дивно. Ще дивніше було б шукати лейтенанта де Бріза... Пана Ґрейсмура я сьогодні вже не побачу, та й не думаю, що він тримається в курсі панських пліток... Хмм, плітки...»
Було одне місце, в якоїму вона могла отримати доступ до безлічі найрізноманітніших пліток й при цьому не виглядати надто дивно — королівське чаювання, яке мало відбутися саме сьогодні.
Такі чаювання проводилися раз на місяць та вважалися вершиною подій серед жіночої половини світського суспільства. Проте це стосувалося здебільшого старшого покоління. Молодь туди зазвичай не запрошували, а та й не надто прагла, вважаючи за краще збиратися власною компанією. Однак, якщо Елейн хотіла дізнатися останні плітки, то її мала цікавити саме ця, так би мовити, вища ліга, оскільки саме тут в першу чергу приймалися усі рішення, що стосувалися заручин, розлучень та інших життєво важливих домовленостей між родами. А також поширювалися відомості про бізнесові зв’язки, які ще тільки створювалися.
Елейн похапцем зібрала розкладені по столу книги й попрямувала на вихід. Треба було якомога швидше навідатися до королеви.
***
Вже перед дверима чайної зали королева зупинилась і дружньо потисла руки доньки з ніжною усмішкою.
— Ах, мила моя, я така рада, що ти нарешті наважилася розпочати світську діяльність, ще й саме з мого чаювання!
— Ну що ви, мамо, звісно, саме тому, що це захід, який проводите ви, я нарешті набралася хоробрості хоча б спробувати. Розраховую на вашу підтримку, — Елейн усміхнулась з усією можливою теплотою.
«Тепер я розумію, чому дворянським етикетом не передбачені обійми навіть між близькими родичами. Ці плаття!..» Пишні турнюри, що відтягували назад і заважали нахилятися, а також численні оборки, які страшно було зім’яти, робили будь-який тісний контакт неможливим. Натуральні тканини були дуже приємні на дотик, але на відміну від сучасних синтетичних, надто легко втрачали гарний вигляд. Про те, скільки зусиль потребувало їх прання та прасування навіть думати було боязко. І це ще, слава Богу, що тут відійшли у минуле повномасштабні криноліни.
Королева обернулася до розпорядника і кивнула. Елейн зробила вдих на всю глибину легень, яку дозволив тісний корсет.
— Входить її величність королева Лецибергська Вів’єн та її високість принцеса Елейн, — вигукнув розпорядник, прочинивши двері.
Їх зустріли з два десятки схилених голів, кожна оточена стосом яскравих тканин. «Оце так квітник», — Елейн повільно видихнула, стримуючи усмішку, й трохи розслабилася. Вона впорається. Кінець-кінцем це не її однокласники, ніхто не стане у відкриту ображати доньку королеви та ще й у її присутності.
— Підніміть голови, — заговорила королева після короткої паузи. — Я дуже рада бачити вас усіх сьогодні. Графине Ортега, сподіваюсь, вашій молодшій донці вже краще? Минулого разу, коли ви були відсутні через її хворобу, нам усім чогось не вистарчало... Баронеса Мозер, який неочікуваний фасон у вашого плаття сьогодні. Ви ж потім зашепчете мені на вушко ім’я вашої швачки? Я давно хотіла спробувати щось нове...
Елейн мовчки відійшла трохи в сторону, доки королева віталася з кожною присутньою леді. Їй же варто було, мабуть, запам’ятовувати всіх цих графинь та баронес, якщо вона збиралась далі тут жити, чи не так? Вона раптом зрозуміла, що підсвідомо уникала думок на тему «а що далі», старанно зосереджуючись на нагальних проблемах. Що вона робитиме після того, як відкараскається від заручин із Фердинандом? Чи варто їй було шукати шлях назад, у власний світ? І чи хотіла вона його шукати?
Проте зараз справді був невдалий час для подібних роздумів. Вона натягла на обличчя ввічливу посмішку й слідом за іншими дамами влаштувалася за чайним столом.
Якийсь час усі розмови були зосереджені на вишуканості чайного сервізу й смаку нового сорту чаю. По думку принцеси також пару раз зверталися. Зі звичайної ввічливості чи з остраху розгнівати королеву ігноруванням принцеси — не важливо. Головне, що їй вдалося легенько підштовхнути розмову в бік міжнародної політики, згадавши складнощі торгівлі з Остхейнською імперією, через яку здебільшого поставлявся чай. Але звідти розмова чомусь перекинулася на заручини старшої доньки барона Кінськи.
— ...Ах, надзвичайно турбує чи стане її наречений новим бароном. Ви ж чули, що в старого досі немає спадкоємця? Не знаєте, чи вдалося їм домовитись з родиною хлопця?
— Дійсно. Нинішній барон — вельмишановний чоловік, що вже сорок років відповідає за наш кордон зі Штайєнмарком, і який завжди дотримувався поміркованої політики. Остхейнські каравани ніколи не мали із ним проблем. Чи буде таким самим його наступник?
«То он у чому справа! — зрозуміла нарешті Елейн. — Цей барон Кінські, по суті, місцева митниця з доволі автономними правами. Точно, принцеса ж вчила з географії, що його землі тягнуться вздовж майже усього кордону Лециберга зі Штайєнмарком між двома малопрохідними гірськими кряжами. А Остхейнська імперія лежить далі й більшість її караванів проходять саме через його територію. Як барон надумає обкладати каравани зависоким митом, торгівлі настане кінець».
— А що за людина той наречений?
— Як, невже ви ще не чули? Це молодший з близнюків віконта Бевьорна. Здається, Франц, Франц Бевьорн.
Серце Елейн на мить завмерло. Вона знала це ім’я. Й жодного приємного спогаду воно не викликало, бо належало одному з найближчих друзів Фердинанда фон Ґьосенмаха.
— О, цей потішний молодий чоловік, — відкинулася на спинку стільця маркіза Естергазі, елегантно витираючи рота щедро вишитою хусткою. — Ви знаєте, минулого тижня він дуже кумедно намагався мене трохи пошантажувати, щоб я допомогла йому здолати брата у боротьбі за батьківський титул.
— Та що ви таке кажете?! — подалися вперед одразу кілька дам.
— Яке нахабство!
— Та ні, швидше, дурість. Який сенс боротися за титул віконта, коли за пів року можеш стати бароном?
— Так то воно так, але барон безвилазно сидить у провінції, а віконт після своїх звитяг в останній війні заволодів маєтком у столиці.
— Ви праві, пані Ортега, адже цей хлопчик тісно товаришує з нареченим нашої шановної принцеси. Може, він просто не хоче розлучатися зі своїми друзями, — поблажливо усміхнулась маркіза.
Ця надзвичайно вишукана пані, дружина прем’єра маркіза Естергазі, вже років із десять утримувала титул найбажанішої жінки вищого суспільства не тільки Лециберга, а й прилеглих країн. Якщо дослухатися численних пліток, здавалося, що вона тільки те й робить, що скаче в гречку то з одним молодим красенем, то з іншим. Але принцеса, яка зі своєю тихою й сором’язливою натурою часто ставала випадковим свідком розмов, не призначених для сторонніх вух, знала, що насправді маркізи душі не чують одне за одним, а всі ті романчики — лише про людське око. Просто таким був спосіб маркізи допомагати чоловікові у його складних політичних іграх. Така людина точно не стала б розповідати про випадок шантажу без важливих на те причин. Елейн нашорошила вуха.
— А ви чули, — провадила далі маркіза, — за останні пів року в герцога фон Ґьосенмаха практично відкрився новий салон? Хоч він і не робив ніяких оголошень, зібрання відбуваються доволі регулярно. Проте леді туди не запрошують, інакше б я давно вже навідалася помилуватися не це зібрання мужності у розквіті сил.
Маркіза багатозначно посміхнулася. Натяк вийшов доволі сороміцький, але оскільки чоловіків серед присутніх не було, дами дозволили собі обмінятися дещо масними усмішками.
Елейн подумала, що взагалі-то у подібному суспільстві поява закритих чоловічих клубів на противагу жіночім чаюванням було цілком закономірним, однак, схоже, тут таке відбувалося вперше.
— Справді, мій середній син зачастив до герцога на гостини, — трохи нервово поправила зачіску баронеса Мозер, — але я не знала, що вони там збираються великою компанією.
— О, здається мій племінник теж...
— ...молодший син моєї сестри...
«Ага, отже, вона хотіла промацати, що відомо старшим леді про ці збіговиська, — здогадалася Елейн. — Але що такого в тому, що молоді чоловіки регулярно тусять без дамських очей? Напевно ж, просто напиваються та примушують служниць влаштовувати стриптиз. Чи взагалі усією ватагою завалюються до найближчого борделю...»
Або ж ні. Якщо уважніше поглянути на перелік імен, що прозвучали сьогодні, то всі вони — молоді, амбітні й без помітних перспектив у майбутньому: молодші сини, спадкоємці збіднілих та занепалих родів, визнані бастарди, що на ножах із родичами тощо. Люди, у яких є мотив і енергія, щоб намагатися щось змінити в існуючій системі. Потенційні заколотники... Державна зрада?.. Заручини...
«Цікаво, чи запрошували туди де Бріза?»
Елейн поринула у думки, мінімізувавши свою подальшу участь у бесіді.
Далі
Том 1. Розділ 12 - Побачення наосліп
Попри огиду до кланових сподівань батька, Ральф Брізак з усією ретельністю приготувався до званого вечора. Зрештою, всі ті дівчата, з якими його наполегливо намагалися звести батьки, не були винні ні в чому, крім хіба що, певної обмеженості поглядів на власне щасливе майбутнє. Рівно о 18:30 він вийшов із представницького вигляду машини на порозі маєтку Ковачевичів. На ньому були бездоганно підібрані костюм, сорочка та туфлі трохи різних відтінків чорного. Краватка та шкарпетки охряного кольору яскраво виділялися на цьому тлі, як і вимагала остання мода. На його власний смак, це не надто гарно поєднувалося з його сріблястим волоссям і світло-блакитними очима, але у питаннях зовнішнього вигляду його думка не враховувалася. Зоряна виявилася стрункою мовчазною дівчиною років сімнадцяти. Вона була одягнена в досить скромну за нинішніми мірками сукню з відкритими плечима і пишною спідницею трохи нижче коліна темно-синього кольору з іскрою, прикрашену майже чорним мереживом. Обмін формальними привітаннями звівся до мінімуму слів. Мовчки кивнувши у відповідь на шаблонний комплімент, вона подала Ральфу руку витонченим жестом і сіла в машину, не зробивши жодного зайвого руху. Весь шлях до бального залу також пройшов у мовчанці. Ральф повною мірою насолоджувався цією тишею, знаючи, що чекає на нього опісля. Про що думала Зоряна, яка дозволила собі лише кілька швидких поглядів у його бік, лишилося невідомим. Але перед входом до зали вона його здивувала. Скориставшись секундною затримкою, так само мовчки, дівчина раптом простягла руку і поправила його краватку, яка трохи з'їхала набік. А наступної миті вона вже обернулася обличчям до дверей зали, ніби нічого й не було. Пара зробила крок вперед, поринаючи в гамір званого вечора. — Ральфе, любий! Як давно я тебе не бачила! Як відпочив? — змахнула бокалом Матильда Брізак. Звісно, Ральф насамперед привітав господарку заходу та офіційно представив свою супутницю. Відбувшись парою старомодних поклонів і пустопорожніх фраз, вони покинули Матильду, оточену фанатами й посіпаками, і неквапливо рушили у бік бару та фуршетних столів. Ральф із задоволенням пройшовся б у швидшому темпі, але... — Доброго вечора, містере Брізак. Як справи у вашого батька? Він буде сьогодні? Ні? Як шкода. Я хотів обговорити з ним дещо... Втім, дозвольте представити вам мою дочку... — Ральфе, любий, ти вже бачив Матильду? Вона сьогодні чарівна, чи не так? Обов'язково скажи їй, що я питала, але в жодному разі не показуй, куди я пішла. Й ще, будь обережний — сьогодні прийшла твоя мати зі своїм новим ягнятком. Здається, він молодший за тебе, хоча це було б уже розбещення неповнолітніх... Не лякайтеся, люба, це просто старі сімейні жарти... — Допприй веечірр, пане Рральф. Ррадий фас баччити. Фи вже знайомі с моя племінниця?.. — Ральфе, друже! Вітаю тебе на цьому збіговиську нудних стариганів! Однак дивлячись на твою супутницю, я розумію, що не все так погано. Ви маєте чудовий вигляд і просто чарівно мовчите. Ну ж бо, Ральфе, познайом нас. Сьогодні я готовий позбавити тебе нудних обов'язків спадкоємця абсолютно безкоштовно. А натомість я познайомлю тебе з милою дівчиною Кітті, яка не матиме жодної ваги для твоїх батьків, натомість здатна вагомо покращити твій вечір... Коли Ральф із Зоряною, нарешті, змогли обзавестися келихами й знайти відносно спокійний куточок, вечірка була в самому розпалі: нетривалий виступ офіційних осіб, який все одно ніхто не слухав, закінчився, й майданчик для танців почав заповнюватись парами. — Не схоже, що всі ці люди дбають про ваше особисте щастя, — Зоряна все ж таки вирішила перервати мовчання. — Важко висловитись точніше, — здивовано підняв брови Ральф. — При цьому вони дуже... наполегливі. — Ви хотіли сказати «набридливі», — якби Ральф не дивився прямо на неї, то нізащо не помітив би посмішку, що промайнула швидко, наче фотоспалах і була такою ж яскравою. — Воістину сумно, що мої батьки серед них. Я хотіла б познайомитися з вами звичайним шляхом. — Напевно, варто пам'ятати, що для нашого кола звичайним є саме знайомство через батьків. — Іноді я шкодую, що народилася в такій родині, — Зоряна опустила очі. — Я... Я не ідеалізую життя простих людей, не думайте, але... Як казала принцеса Монакська «моє життя зовсім не схоже на казку», — вона ніби вистрілила своїм поглядом прямо в обличчя Ральфу. Він дивився на неї і думав, що йому подобається її спокій і прямота, й водночас про те, що старий, ще двовимірний фільм, у якому Грейс Келлі голосом Ніколь Кідман говорила цю фразу, сам по собі був ще однією гарною казкою. А в житті все було грубіше, нудніше та брудніше. Чи знала про це Зоряна? Він усе ще думав про це, коли до них знову підійшли. — Привіт, Ральфе, давно не бачилися... — грудний голос, глибоке декольте, зваблива постать, елегантні манери — вона була б бездоганною, якби не її слова, — ...чому я дуже рада. Що, сестрице, сьогодні твоя черга спробувати розтопити цей шматок льоду? Якщо батьки і сьогодні не відмовляться від ідеї підкласти в ліжко Брізака-молодшого свою плоть і кров, нехай наступного разу пришлють Марка. Я майже впевнена, що йому пощастить більше. — Катарина! Припини зараз же! — здавалося, Зоряна кричить, але чомусь пошепки. — А що я такого сказала? Адже наше толерантне суспільство спокійно ставиться до подібних речей, чи не так, Рааальфе? — Катарина спробувала притулитися своїм шикарним бюстом до руки парубка, але той миттю ступив убік. — От, сама подивися! — Якщо чоловік не пускає слину, дивлячись на твою незграбну версію жіночності, то це зовсім не означає, що він віддає перевагу чоловікам. Більше схоже на те, що він має смак, — Зоряна все ще говорила тихо й стримано, але очі її переповнювало обурення. — Пані Катарина, я бачу, вам сподобалося завершення нашої попередньої зустрічі, й ви вирішили його повторити? — нагадав про себе розпаленим суперечкою дівчинам Ральф. — Вже скучили за поліцейським відділком? Катарина сердито блиснула на нього очима. — З вашої милості я простирчала в тому жахливому місці чортову прірву годин без жодної можливості перевдягнутися, зробити пристойний макіяж і зачіску! — Наскільки я знаю, «чортова прірва» — це менше дванадцяти годин. Що на диво мало, враховуючи, що вас заарештували в п'ятницю, а до понеділка суди зазвичай закриті й не здатні затвердити по справі якесь рішення. Дівчина зміряла його зневажливим поглядом з голови до ніг. — Зо́ря, як старша сестра я благаю тебе: тримайся подалі від подібних байдужих чурбаків. Той, хто вчора дозволив леді потрапити до каталажки, завтра обдурить невинну дівчину й оком не зморгне! — різко розвернувшись до них спиною і гордо задравши підборіддя якомога вище, Катарина Ковачевич продефілювала вглиб зали. Як тільки вона згадала поліцейську дільницю, Зоряна замовкла, опустила погляд і зіщулилася. Тільки коли сестра зникла з очей, вона зважилася знову заговорити: — Пробачте її, будь ласка. Катарина не погана людина, хоч і грубіянить усім підряд. Я... Від батьків я чула про ці події і розумію, що поліція того вечора забрала її цілком виправдано, але... Ви знали, що батько відмовився внести заставу, і її засудили не тільки до примусового відвідування уроків етикету, через що над нею тепер усі знайомі потішаються, а ще й до тижня робіт прибиральницею в тій самій банкетній залі? — Так. Я був присутній, коли до батька прийшли перепрошувати ваші батьки, тож в курсі подробиць. Не хвилюйтеся, я не серджуся на неї. Якби вона не почала прилюдно розмазувати по мені кетчуп і кричати непристойності на весь зал, можна було б обійтися і без поліції. Особисто мене всі її образи зовсім не зачепили. Дівчина пильно вдивилась у його невиразне обличчя. — Не зачепили? Вам настільки байдуже, коли про вас говорять подібні речі, чи... це правда? — Ні, це не правда, — з гіркою усмішкою відповів Ральф, — просто спілкування з родичами навчило мене твердо триматися за власну правду і не звертати уваги на порожні слова інших людей. — Пробачте, — ледь чутно промовила Зоряна. — Вам нема за що перепрошувати. Як то кажуть, цікавість — не гріх, — Ральф знов усміхнувся, цього разу цілком щиро. Йому безперечно подобалася ця зовсім несучасна скромність і сором'язливість. «Така поведінка більше підходить епосі лицарів і принцес. Хотів би я побачити, як виглядає зніяковіла Елейн...» — Ральф моргнув, спіймавши за кінчик цю несподівану думку. «Зосередься, Ральфі, — сказав він сам до себе, — енпісі*, схожа на ідеальну дівчину, — це чудово, але одружитися рано чи пізно доведеться на реальній». Він подумки дав собі стусана й запросив свою супутницю на танець. // * Енпісі або НІП — від англ. NPC, Non-Player Character, "неігровий персонаж" — персонаж гри або віртуального простору, керований системою, а не іншим гравцем. Оскільки Ральф ще не знає про справжню природу принцеси, то вважає її саме таким енпісі. // Пізно ввечері, прощаючись із Зоряною на порозі її маєтку, Ральф у старомодній манері висловив свою радість з приводу знайомства та проведеного разом вечора, а потім... — Чи можу я тепер вважати себе вашим другом? — Звичайно, пане Брізак. — Тоді кличте мене Ральфом. Так роблять усі мої друзі. — Добре, пане... Ральф. Він помилувався збентеженим обличчям дівчини й не став наполягати на більшому. Він довго думав, чи варто говорити наступну фразу. Напевно, це стане тим каменем, від якого підуть незліченні кола, адже він ще жодного разу не запрошував дівчат, запропонованих батьками, на повторну зустріч. Але потім все ж таки зважився. — Наступного тижня я збирався відновити заняття верхов ою їздою. Ви не хотіли б скласти мені компанію?
Читати
Відгуки
Наразі відгуки до цього розділу відсутні!
Зареєструйтеся або увійдіть, аби лишити Ваш коментар!