Коли Шуан прокинувся, в спальні він був один. Юнак підвівся та розсунув фіранки. Яскраве сонячне світло залило кімнату, від чого його зіниці різко звузилися. Його очам знадобився час, щоб звикнути до світла.
Чан’ї сидів на балконі за дерев’яним столиком. Перед ним лежала папка та ще якісь папери. Схоже, він працював.
Шуан притулився до одвірка між спальнею та балконом, зручно спершись на нього стегном, на якому вільно бовталися шорти.
— Доброго ранку, — сказав він, дивлячись на чоловіка. Спросоння Шуановий голос прозвучав хриплувато. Хоча воно й не дивно: вночі він надто багато волав, проклинаючи декого.
Чан’ї глянув на годинник.
— Ранку.
— Котра година?
— Друга дня.
Шуан підійшов до чоловіка ззаду і оповив його шию руками, притискаючись грудьми до його спини.
— Тоді зрозуміло, чому я такий голодний. Баю Лаобане, приготуй мені, будь ласка, поїсти.
— Чого б тобі хотілося? — спитав він, збираючи папери зі столу.
— Тушеного курчати. А, до речі, від вчорашнього стейка ще щось лишилося?
— Лишилося, — відповів Чан’ї, потягнувшись до нього. Шуан піддався назустріч і, обіймаючи чоловіка з шию, поцілував його.
Розплющивши після поцілунку очі, Шуан раптом помітив папери в руках Чан’ї. Їхній вміст здався йому знайомим.
— Що це?
— Завтрашня лекція, — відповів чоловік.
— Завтрашня лекція? — Шуан взяв в руки верхній лист.
Це ж були… записи професора Бая… Ті самі, які було заборонено копіювати… Лекції з робототехніки, які студенти ніколи не встигали конспектувати… Лекції з предмету, які завалювали на іспитах 90% учнів… скільки було пролито сліз… сльози незчисленної кількості студентів… їх безпросвітні роки…
Шуану раптом здалося, ніби він знайшов карту скарбів. Хто має ці записи — володіє світом! Йому також згадалося й те, що Чан’ї сказав йому, що наступного разу, коли йому захочеться щось подивитися, він може просто сказати про це.
Тож він обережно спитав:
— Баю Лаобане, ці твої записи… Чи можна… Чи можна мені на них глянути?
— Можеш прослухати їх завтра на занятті, — відповів чоловік.
— Так, звісно, я теж неймовірно хочу послухати лекцію… Але ти ж знаєш, я не до кінця розумію, як би старанно не слухав на лекціях…
Шуан морально приготувався почути категоричну відмову, але Чан’ї неочікувано кивнув та натомість сказав:
— Тоді можеш зробити копію. Сканер в кабінеті.
— Правда? — здивувався Шуан.
Посадивши хлопця собі на коліна, Чан’ї відповів коротке:
— Угу.
Шуан поцілував його, бликаючи руками вздовж його шиї.
— Не пам’ятаєш, куди вчора дів презервативи? — спитав він.
— Вони внизу.
Шуан вже збирався збігати за ними, як раптова думка прийшла йому до голови. Він обірвав поцілунок і нерішуче завмер.
— Що таке? — спитав Чан’ї.
Трохи помовчавши, Шуан невпевнено заговорив:
— Ти щойно дозволив мені зробити копію лекцій і відразу ж зібрався зробити це зі мною… Чому в мене таке відчуття, ніби… ем-м… як би пояснити?.. ніби це якийсь бартер?..
— Отже, у тебе відчуття, ніби це якийсь бартер.
— Угу… дивне відчуття… незатишне…
— Отже, все-таки незатишне?
А хто дістав з гаманця сорок євро, пихкаючи цигаркою, та дав їх мені? А хто поставив ємність на тумбочку, збираючись щоразу опускати туди гроші, точно оплачуючи послуги повії?
Шуан вдумливо сказав:
— …до того ж так буде нечесно відносно інших студентів, хіба ні? — трохи помовчавши, він продовжив: — Забудь. Я не робитиму копію. Не хочу, щоб наші стосунки виглядали так, ніби я зустрічаюся з тобою заради того, аби скласти іспит… Коли я запропонував сплачувати рахунки навпіл, я зробив це з тої ж причини: аби не обтяжувати наші стосунки… — він говорив так тихо, що Чан’ї ледве міг його чути. — Ми ж просто зустрічаємося, так? Значить, просто зустрічаємося, тому не варто приплітати сюди зайвого.
Слухаючи його, Чан’ї мимоволі зачепився поглядом за скляний контейнер на тумбочці біля ліжка й зітхнув. Ну то й що, що це схоже на платню хвойди? Якщо цьому хлопцю так потрібне відчуття незалежності і настільки хочеться екологічних стосунків, хто він такий, аби перешкоджати?
— Зрозумів, — мовив Чан’ї і скуйовдив йому волоссю.
Після сніданку вони пішли на прогулянку, під час якої забрели неподалік магазину солодощів. Шуан заскочив туди й з’їв морозиво за 2,5 євро. Гаманця з собою він не мав, тож за нього заплатив Чан’ї.
Ввечері, вдосталь накохавшись, Шуан помітив контейнер на тумбочці і, згадавши про морозиво, опустив туди дві монети: 2 євро та 50 центів. Монетки з брязкотом впали на дно. Чан’ї зиркнув на нього, холодно блиснувши лінзами окулярів.
— Баю Лаобане, будемо спати? Нам завтра рано на заняття.
Навіть після душу Шуан все ще відчував втому після того, чим вони займалися. Чан’ї провів пальцями по його спині.
— Немає чого поспішати.
— Немає чого поспішати? — мимоволі перепитав він.
— Мг, немає чого поспішати, — Чан’ї безцеремонно закинув його ноги собі на плечі і одразу увійшов.
— Мгх!.. — задихаючись, Шуан вилаявся: — Чорт, знову… Ммх!.. Скільки разів поспіль… Мгх…
Наступного ранку, о сьомій годині, Чан’ї, стоячи в дверях спальні, сказав:
— Вставай снідати.
Шуан прокинувся і обережно потягнувся, відчуваючи біль по всьому тілу. Він спробував підвестися з ліжка, але не зміг.
— Дай мені ще трохи поспати, — благаюче попросив він. — Через годинку-другу мені точно стане краще. Я правда не можу встати…
— У тебе заняття на восьму п’ятнадцять, — нагадав чоловік.
Шуан відвернувся, загортаючись в ковдру і сонно пробубнів:
— Заняття? Ну й чорт з ними. Я туди все одно не піду.
Чан’ї підійшов до ліжка й сказав німецькою:
— Тіне, чиє заняття у тебе сьогодні на восьму п’ятнадцять?
З-під ковдри пролунало приглушене бурмотіння:
— Гм… чиє заняття… дай згадати… професора Б…
Голос різко обірвався. Ковдра сіпнулася, а потім нерухомо завмерла. Через п'ять секунд з-під неї вилізли дві руки і вчепилися за краї. Ковдра повільно поповзла вниз. Спочатку з’явилося скуйовджене волосся, потім чоло, брови... А тоді, нарешті, очі.
Вони зустрілися поглядами.
Шуан, з якого остаточно злетів будь-який сон напружено помахав Чан’ї, дивлячись на нього знизу вверх.
— Д-доброго ранку, професоре Баю…
Далі
Розділ 24 - Хто поправ мої джинси?!
Коли Шуан умився та пішов до кухні, Чан’ї вже вдягнувся й читав газету. На столі стояли круасани, смажені яйця, свіжий апельсиновий джем, шоколадна паста, масло та кухлик з гарячою кавою. Шуан помітив, що їжі на столі ще ніхто не торкався. Чан’ї чекав на нього. Він був схожий на батька, який збирає дитину до школи. Хлопець глянув на себе. Він так і не зміг знайти свої труси, тому все ще був в піжамі Чан’ї на голе тіло. Але не може ж він в такому вигляді піти на заняття. — А де… де мій одяг? Джинси та сорочка? — спитав Шуан. Чан’ї перевів погляд з газети на нього. — А де ти їх лишав? Де він їх лишав? Шуан задумався. Після того як Чан’ї вчора на нього накинувся, сорочка, здається, залишилася валятися на балконі другого поверху. А де ж тоді джинси?.. Коли він в суботу йшов з роботи, вони були на ньому, в супермаркеті — також. Він все був у тих же джинсах й коли вони приїхали до Чан’ї, а коли той вирушив на кухню готувати, Шуан стиснув його дупцю, після чого чоловік завалив його на стійку… Трясця! Отже, його засрані джинси разом з трусами так і валяються непрані на підлозі ванної?! — Чому ти раніше мені не нагадав! — сумно гукнув Шуан і кинувся до ванної. Звісно ж штани, які він зняв у суботу, були тут!.. Зачекайте… Не зовсім так… Його зім’яті труси так і валялися на підлозі, і їх явно ніхто не торкався, а ось джинси були чистими та акуратно складеними на полиці. Отже… Шуан задихнувся від жаху. Краще б штани виявилися брудними. Чан’ї виправ його штани? Ті штани, які він забруднив… кінчаючи?.. Але… не руками ж він їх прав, правда? Певно ж викинув їх у пральну машину, еге ж? Шуан повернувся на кухню з джинсами у руках і весь червоний, як помідор. — Ти нишком виправ мої джинси? Хто тебе просив? Це стрьомно… Чан’ї відклав газету й сказав: — Я їх навіть не торкався. Перевдягайся та сідай снідати. Якщо Чан’ї сказав, що не чіпав їх, значить він не читав. Як Шуан і думав, у великого професора Бая не було гобі таємно прати чужі штани. Адже він ніколи не приховує своє брудні смаки і, якби він справді мав до цього пристрасть, то чом він виправ тільки джинси, лишивши при цьому труси? Шуан був збентежений. Він сходив нагору, знайшов у шафі чисту білизну та сорочку, перевдягся та спустився вниз. Сівши з Чан’ї він налив їм кави й спитав: — А хто ж тоді виправ мої джинси? — Щонеділі зранку сюди приходить прибиратися людина. Зранку в неділю? Ах, так він тоді ще спав. — Вибач, я не знав, — Шуан крадькома глянув на мовчазного і незворушного Чан’ї, та без жодного бентеження промовив: — Любий… Чан’ї був повністю зосереджений на своїй яєчні. — Баю Лаобане… Чан’ї зосереджено випив кави. — Милий… Коли Чан’ї почав намазувати масло на тост, Шуан заволав: — Баю Чан’ї!!! Чоловіка рука, що тримала ніж, завмерла. Чан’ї глянув на юнака. — Що? Шуан трохи відсунувся і м’яко сказав: — Емм... коханий... Я думаю... Ти став ще красивіший, ніж був раніше… — бачачи, що Чан’ї не виглядає роздратованим, він продовжив: — Еее... Ти сьогодні змінив окуляри та ланцюжок до них? Я так дивлюся, тобі однаково личить що золото, що срібло… Губи Чан’ї зігнулися в усмішці. Він підняв підборіддя Шуана та поцілував хлопця. — Угу, їж давай. — Добре. Він так і вчинив. Під час їжі Шуан раптом перейнявся важливим питанням: — А ми разом поїдемо на заняття? — Ну допустимо. То й що? — Зранку всі йдуть на заняття. Чи все буде нормально, якщо хтось побачить, як виходжу з твоєї машини? — І що ти пропонуєш? Шуан задумався. — Як щодо того, аби висадити мене за півкілометра від університету, а я сам дійду до авдиторії? — Мг. Тоді вийдемо раніше. Їм й справді було варто поквапитися, адже професор Бай завжди заходив до авдиторії рівно о 8:15, і студентом не дозволялося заходити ані хвилиною пізніше. І при цьому Шуану треба було пішки йти до університету. Того дня професор увійшов до авдиторії о 7:58, і всі, хто прийшов вчасно, колективно вирішили, що запізнилися, включно з Шуаном, який прийшов о 8:05. Шуан аж ніяк не очікував, що Чан’ї одразу піде в авдиторію. Він гадав що навіть якщо чоловік приїде раніше, то зачекає звичних 8:15 перш ніж прийти на заняття. Зрештою, юнак сподівався на те, що професора ще не було в авдиторії: тоді він зміг би знайти собі затишне містечко подалі від нього. Він дуже боявся того, що щойно завбачивши хлопця, Чан’ї викличе його, як і казав. Але під добродушним поглядом Чан’ї в нього не було вибору, окрім як піти в перший ряд і з виглядом зразкового учня зайняти місце в самому центрі. Шуан вже почав було готуватися до заняття, — витягати з рюкзаку ручку та зошит, — коли подумав, що варто серйозніше ставитися до занять і готуватися заздалегідь. Зачекайте… Рюкзак?.. Після роботи Шуан поїхав до Чан’ї, де провів бурхливий вікенд, після чого одразу ж прийшов до університету. Він навіть… У нього не було з собою рюкзаку… І зошита теж… І ручки… Він просто прийшов на заняття з порожніми руками… Йому глина. Він і так нічого не розумів, а тепер навіть записати не зможе! Шуан озирнувся в пошуках Синя, щоб позичити ручку й папір. Чорт, ну й чому він саме сьогодні не прийшов?! Тоді лишалося попросити студента-німця, що сидів поруч. Він вже відкрив було рота, аби звернутися до того, як на нього раптом впала чиясь тінь. Він повільно підняв голову й побачив ремінь, ґудзики, краватку, комір, шию, підборіддя, губи, окуляри й очі за ними. І вони дивилися просто на нього. Шуан облизав сухі губи. Чан’ї відвів погляд убік та звернувся до студентів: — Нещодавно я дізнався, що деякі студенти постають перед труднощами під час запису лекцій. Щоб підвищити ефективність навчання, відсьогодні мій помічник перед заняттями видаватиме вам конспекти лекцій. Він глянув на свого асистента, що стояв у дверях. Той кивнув і виніс сотню копій конспектів, які професор Бай напередодні попросив його зробити. Глянувши на те, як його помічник роздає конспекти, Чан’ї мовчки сунув руку в кишеню піджака і, витягнувши звідти ручку, поклав її на середню парту в першому ряду.
Читати
Відгуки
Наразі відгуки до цього розділу відсутні!
Зареєструйтеся або увійдіть, аби лишити Ваш коментар!