том 1 глава 18 - Ану повернись!
Коли Чан’ї вийшов до нього, Шуан раптом занервував.
— Куди... куди ми зараз підемо? — пролепетав він.
— Хіба ти не пропонував мені приватні послуги?
Поглянувши на небо, хлопець спитав:
— А ще не рано?..
— Не рано. Сідай у машину, — відповів чоловік.
Не рано? Тільки четверта година вечора, і це — не рано?! Е-е, і як багато, на його думку, покривали ці «приватні послуги»?
Сідаючи в машину, Шуан пригорнув до себе букет квітів, морально вже готовий повернутися в кафе.
«У тебе немає жодних недоліків», — нагадав він собі. — «Тобі лише 24 роки, ти молодий та сильний. А він набагато старший і старий, як Ліан По».
— Ем… — зам’явся хлопець. — Ми… зараз їдемо до тебе?
— Спочатку до супермаркету, — сказав Чан’ї. Глянувши на Шуана, він додав: — Застібни пасок.
Той швидко виконав вказівку.
— А навіщо нам до супермаркету?
— Хіба ти не хотів спробувати свинячі реберця в кисло-солодкому соусі? По них і їдемо.
Вони ще не були у стосунках, і Чан’ї спочатку не мав наміру готувати для нього чи приводити до себе додому, але також знав, що Шуану доводиться підробляти, аби зводити кінці з кінцями. Якщо він щоразу закочуватиме істерики, наполягаючи на платі навпіл, після кількох вечер він лишиться без копійки грошей. Тому Чан’ї і вирішив цього разу приготувати все самостійно.
— Будеш готувати? — Шуан всміхнувся думці, що чекає цього з нетерпінням. — Нумо я допоможу? Я вмію готувати дуже смачну смажену рибу з грибами.
Вже в супермаркеті Чан’ї зрозумів, що Шуан мав на увазі під «смаженою рибою з грибами»: розфасовану рибу з приправами та грибами. Достатньо запхати її прямо в коробці в духовку, і за сорок хвилин все готово. Така риба, звісно ж, буде смачною, навіть якщо нічого не додавати. І Шуан мав нахабство кинути в кошик одразу дві упаковки.
Проходячи повз морозильні камери, хлопець раптом помітив морозиво та несвідомо зупинився, щоб узяти його, як раптом усвідомив, що робить. Шуану стало ніяково, і він зібрався покласти його назад, згадавши дещо з минулого. В кожній коробці було по шість порцій, і він дуже його любив, але завжди відчував, ніби його їдять тільки діти, тому просив Лян Чженсюаня поїсти з ним. Щоразу, купуючи таку коробку, він з’їдав чотири порції, а дві змушував їсти Чженсюаня.
Помітивши його нерішучість, Чан’ї спитав:
— Що таке?
Шуан показав йому коробку й спитав:
— Ти їси морозиво?
— Якщо хочеш, купимо.
— А ти його їстимеш?
— Я не фанат морозива.
Шуан поклав коробку назад у морозилку, але Чан’ї знову взяв її та поклав у візок.
— Ти ж сказав, що не їси морозиво.
— Але ти хіба не хотів його з’їсти?
— Там же цілих шість порцій.
— І?
— Ніхто стільки не подужає.
— Ну то залишиш на потім.
Потім Шуан ще довго, відкриваючи морозилку Чан’ї, помічав там це саме морозиво. Тої ж марки і з тим же наповнювачем. Так відбувалося доти, доки йому не набридло, і він поскаржився на це чоловікові. Втім, це вже історія на майбутнє.
Вони продовжили закупівлю, а тоді попрямували до кас. Там же й продавалися презервативи.
Шуан розглядав знайому упаковку, думаючи, взяти пачку на шість штук чи лише на три. Чи варто було брати упаковку з шістьма презервативами?.. Зрештою, завтра неділя і у жодного з них немає занять…
Гаразд, хай буде шість.
Він кинув упаковку в візок, але Чан’ї виклав її та взяв з полиці іншу.
— Хіба в цій упаковці не ті ж шість штук? Нащо ти їх поміняв?
— Розмір різний, — пояснив він.
Шуан придивився. На коробці, яку Чан’ї поставив назад, було написано «стандарт», а на тій, що він взяв натомість…
«XXL»… XX, бляха, L…
Чорт…
Шуан сердито кинув:
— Ну той що, що розміри різні?.. Чому ти береш тільки собі, а мої викладаєш?
— Ти теж збираєшся ними скористатися?
— Я… — він раптом відчув себе приниженим, і запально вигукнув: — А чому б мені ними не скористатися?
Чан’ї на мить задумався, де і коли Шуан міг би ними скористатися, але, зрештою, це лише коробка з презервативами, і сперечатися через неї він не бачив сенсу. Він поклав обраний Шуаном «стандарт» до візочка.
Хлопець дивився на написи «стандарт» та «XXL», і йому стало сумно. Тож коли Чан’ї взяв з полиці блакитну пляшечку змазки, він виклав її з візка та замінив на зелену. Робив він це просто на зло чоловікові, тому не глянув, що взяв, і чим відрізнялися блакитна та зелена пляшечки.
Побачивши напис «збудлива м’ята», Чан’ї підняв брови.
У цієї змазки й справді був освіжаючи та бадьорий аромат. Щодо цього він нічого не сказав. Зрештою, якщо Шуану подобається, то хай буде.
Перевіривши усі покупки, вони поїхали додому.
Будинок Чан’ї знаходився у тихому та спокійному передмісті. Це виявилася двоповерхова будівля з мансардою та внутрішнім садом на подвір’ї. Кущі надворі були акуратно підстрижені. Раніше тут було багато різних рослин та квітів, але після розлучення з Южун він лишив тільки газон, який доглядала спеціально найнята людина.
Коли вони увійшли до будинку, Шуан вирішив поставити квіти у вазу, але банально не знайшов її. Середина будинку була облаштована мінімалістично та практично: диван, стіл, камін, килим, книжкова полиця.
— У тебе є якась ваза? — спитав він, зазирнувши на кухню.
Чан’ї якраз промивав свинячі реберця. Почувши Шуановий голос, він кивнув в сторону шафи:
— Подивися там.
Хлопець відчинив дверцята і довго копирсався всередині шафи, перш ніж знайшов графин, який можна було б використати замість вази. Він наповнив той водою та поставив квіти.
— Куди мені їх поставити?
Не підіймаючи голові, Чан’ї відповів:
— Куди хочеш.
Шуан деякий час милувався профілем чоловіка, поки той готував. Раптом йому на думку спала пустотлива ідея. Він підскочив до Чан’ї, грубо стиснув його сідниці, і кинувся навтьоки разом з графином.
1:0 на його користь!
Не встиг він й кілька секунд порадіти, як з кухні долинув низький чоловічий голос:
— Тіне, ану повернися!
Далі
Розділ 19 - Що ти тільки що зробив?
Шуан вдав, що не почув, і пустився ще швидше. Він кинувся за диван, як раптом зрозумів, що Чан’ї за ним не женеться. Він подумав, може, це його «Тіне, ану повернися» було щось на кшталт окрику, яким часто користувалися викладачі, але який не крив за собою загрози. Може, він і не звернув уваги на те, що він пожмакав його сідниці. Озирнувшись по сторонах, Шуан поставив букет фрезій на обідній стіл та повернувся на кухню. За цей недовгий час майже нічого не змінилося: реберця маринувалися в темному соєвому соусі, оцті та столовому вині. У каструлі варилася картопля, а в печі запекалася смажена риба з грибами. Чан’ї одну за одною чистив креветки. Намагаючись виглядати якомога вільним та розкутим, Шуан відкрив холодильник, витяг коробку з морозивом і, розпечатвши упаковку, одразу ж втоптав дві порції. М-м, смакота! Він вже зібрався взятися за третю, коли почув, як Чан’ї, що закінчив з креветками і тепер мив руки, сказав: — Тіне, ти не чуєш, що я кажу? Від несподіванки хлопець здригнувся і повільно поклав його назад до пачки, перш ніж озирнутися. — Га? Я слухаю. Чоловік насухо витер руки. — Дістань картоплю. — А, гаразд-гаразд, — хлопець вимкнув плиту, взяв кастрливу з картоплі вод через друшляк. — Що тепер? Почистити? Чан’ї підійшов з-за спини і взяв друшляк з його рук. — Пам’ятаєш, що щойно зробив? Шуан відчув, що загальний настрій якось змінився. — Ну… витяг картоплю… — До цього. — Я… я просто з’їв два морозива. — Ще раніше. — Е-е… поставив квіти у вазу?.. — А перед цим? Перед цим… перед цим… схопив тебе за дупцю? Ну якщо вона є, що тепер, торкатися її не можна? Нащо вона тоді тобі здалася? Шуан повернувся до нього обличчям і, якомога гідніше, відповів: — Я… ну, просто торкнувся тебе один разочок. Ну і що? Якщо є чого торкатися, чому б і ні? Чан’ї дивився на нього зверху. Його губи зігнулися в усмішці. — Звучить логічно. Шуану стало не по собі від його пильного погляду. — Тоді чому ти втік? А і правда, чому він втік?.. Саме коли Шуан розмірковував у пошуці нормальної причина, Чан’ї штовхнув хлопця до кухонної стінки та стиснув його член крізь джинси. М’язи живота мимоволі напружилися. В штанях стало тісно. Чоловік розстібнув його ремінь, а тоді й блискавку, й почав пестити Шуан крізь нижню білизну. — М-м… ах!.. Голова пустіла від задоволення. Водночас Шуан був збентежений тим, що Чан’ї при цьому зберігав такий самий вираз, як під час маринування ребер чи чистки креветок. Шуан і сам, як креветка, сігнувся, тремтячи в руках професора. Через деякий час, зрозумівши, що більше не витримає, він важко дихаючи, сказав: — Годі… не чіпай його більше… Якщо він продовжить у тому ж дусі, я кінчу прямесенько собі у штані. Втім, Чан’ї не мав жодного наміру зупинятися. Шуан вперся рукою в його груди і спробував відштовхнути. — Дідько, зупинись… Не зупиняючись, чоловік перехопив його руку. Йому подобалося обличчя Шуана, ладного будь-якої миті кінчити. — Якщо є чого торкатися, то чому б ні? — губи Чан’ї смикнулись в усмішці. Ця фраза здалася Шуану знайомою. — Чорт… ти… — він навіть не встиг вилаятися, як задоволення накрило його з головою. — Ух!.. М-м… А-ах! І, зрештою, він кінчив, не здатний більше стримуватися. Його темною білизною розповзлася велика волога пляма, зробивши її ще темнішою. Джинси теж промокли. І тільки тепер Чан’ї відпустив його та пішов мити руки. Шуан, важко дихаючи, сперся на стійку. Гаряча липка рідина на його штянах поступово застигала. Коли в його голові прояснилися, Чан’ї вже зі звичним елегантним виглядом смажив реберця. — Бляха… ти… ти… Від холодної липкої плями на штанях було страшенно некомфортно. Але сам вигляд Чан’ї так вибісив хлопця, що він навіть не зміг підібрати доречної образи. — У мене ж тільки ці штани з собою, не міг хоча б дати мені їх зняти? І у що мені тепер перевдягнутися? В твої штани? Перевернувши реберця, чоловік сказав: — Мої будуть тобі не по розміру. — Ну то в чому я тепер маю ходити? Чи мені напівголяком ходити? — сердито буркнув Шуан. Чан’ї усміхнувся. — Я не проти. Хлопець вирячився на нього. Окуляри без рами, тонкий ланцюжок, светр з високим поглядом та незворушний погляд людини, яка не стежитиме за іншими з хтивим блиском в очах… — Культурний мерзотник… звір в гарному одязі… — лаявся собі під ніс Шуан. Вихопивши банку з чортзна якими спеціами, він спробував всипати їх до реберець. Чан’ї відсунув сковорідку та вільною рукою відібрав у того баночку спецій. — Не влаштовуй сцену. Шуан хотів було ще щось утнути, але Чан’ї поцілував його та сказав: — Гаразд, годі бузити. І хлопець раптом заспокоївся. Його серце завмерло й забилося ще хутчіше. Він ще якийсь час спостерігав, як Чан’ї закінчує смажити реберця, сам доїдаючи морозиво, а тоді тихо сказав: — Піду помиюся, — і поніс штани до ванної. Теплі струмені води лилися на його голову, стікаючи вздовж усього тіла. Схиливши голову, він торкнувся своїх грудей. Гаразд-гаразд, він більше не бузитиме. Так, не буде. Він довго стояв у душі, спостерігаючи, як вода стікає по шкірі, змиваючи бруд та пил. Помившись, Шуан закрив воду, як раптом до нього дійшло, що він не взяв з собою рушника, але як покликати Чан’ї він не знав. Як краще сказати? Професоре, чи не могли б ви принести мені рушник? Ні, так точно не піде — у такій ситуації кликати чоловіка професором буде недоречно. Тоді що, просто покликати на ім’я? Він не наважився. До того ж він ніколи не питав, якими ієрогліфами пишеться його ім’я. Шуан довго над цим міркував, а тоді, відкинувши сором, крикнув у бік кухні: — Любий, у мене немає рушника! За хвилину Чан’ї постукав у зачинені двері ванної. Шуан відчинив, не сміючи глянути йому в очі, просто витягнув руку і пошарив нею в повітрі, а тоді, вхопивши рушник, хутко зачинив двері. — Вечеря готова, поквапся, — пролунало з-за дверей. Шуан знову прочинив двері та сказав: — Ну-у… — Що «ну»? Схоже, той хотів, аби Шуан якось звернувся до нього. Що ж, жебраки не обирають. Просунувши голову між дверей, хлопець сказав: — Любий… Можеш позичити мені якісь шорти? Не страшно, якщо вони будуть мені завеликі… За кілька хвилин Шуан отримав комплект чистої спідньої білизни. Той виявився йому трохи завеликим, але це все ще було краще, ніж ходити голяка. Шуан був у своїй білій сорочці, сірій білізні Чан’ї та парі шльопанців. Він зайшов на кухню, застібаючи ґудзики. Чоловік якраз ніс з кухні дві таці з їжею, як помітив хлопця, що йшов йому на зустріч. На ньому була спідня білизна з заниженою талію, але та вільно висіла в області паху. Здавалося, потягни трохи, і все злетить на підлогу. Ноги Шуана були стрункими та довгими, і, судячи з чітких обрисів м’язів, сильними. Схоже, вони здатні винести грубе поводження. Помітивши на собі пильний погляд Чан’ї, Шуан спитав: — Що таке?.. Чоловік кинув погляд у бік кухні та сказав: — Донеси інші страви. — А… гаразд, — Шуан так і зробив. На відміну від того, як було на першому побаченні, він більше не відчував потреби триматися від Чан’ї якнайдалі, і цього разу опустився поруч. Варто було лише поворухнутися, і він вже міг дотягнутися до чоловіка ногою. Доки вони їли, хлопець весь час торкався Чан’ї ніг під столом, спостерігаючи за виразом його обличчя. Хмф!.. Він так зухвало поводиться, а цей старий вдає, що його не цікавить нічого, крім їжі. Шуан підчепив паличками шматок свинячого ребра, продовжуючи торкатися його ніг. Вираз Чан’ї перемінився. Ху-ху… Ха, схоже, він не може більше стримуватися… звір у гарному вбранні… Чоловік відклав палички. — Тіне. — Так? — Шуан схилився ближче до нього. Тоном, яким дорослі наставляють неслухняних дітей, Чан’ї спокійно сказав: — Годі дригати ногами під час їжі. «Годі дригати ногами під час їжі»? «Дригати ногами під час їжі»? «Дригати ногами»?! Ну і гаразд! Якщо не хоче, аби я смикався, значить, не буду! Шуан забрав ногу і сів прямо, а тоді сухо сказав: — Вибач, я не помітив.
Читати
Відгуки
Наразі відгуки до цього розділу відсутні!
Зареєструйтеся або увійдіть, аби лишити Ваш коментар!