— Нарешті! — Чон Мьон сперся на палицю, яку використовував замість тростини. Нарешті перед його очима постала велична гора Хвашань. — Наре-е-ешті!
Він дав волю сльозам. Наскільки важко було сюди дістатися? Будучи в тілі дитини, він стільки разів дивився смерті у вічі, що й звичайній людині стільки не доводиться. Переважно це були здебільшого звичні для подорожі речі: виснаження та голод. Проте, це також було небезпечно, хіба ні?..
Після всіх жахливих випробувань Чон Мьон нарешті досягнув гори Хва!..
— ...Нарешті…
Якби він записав всі пережиті труднощі, це стало б епопеєю героя… ну або епопеєю жебрака.
Звичайно, Чон Мьон не міг ігнорувати зношеність свого тіла. Попри те, що він накопичив Ці, енергія, яку слід було використати для розвитку його тіла, витрачалася на ходьбу та біг. Його тіло зовсім не зміцніло — постійний біль у суглобах змушував Чон Мьона кривитись від болю.
Навіть його і без того пошарпаний одяг перетворився на клаптики, що ледь прикривали тіло. Здавалося, що багно та пил вже в'їлася в його шкіру та рани.
Але це все було неважливо. Чон Мьон досягнув гори Хвашань.
Я розіб’ю голову кожному, хто скаже, що переродження дає дивовижне життя. — Чон Мьон несвідомо заплющив очі. — Все-таки важливо те, ким ти відродишся.
Якби він знав, що переродиться жебраком без батьків чи храму, який прийняв би його, він волів би не перероджуватися взагалі.
Але тепер страждання скінчились!
Він нарешті дістався гори Хва! Отже, тепер він на власні очі побачить: що, в біса, сталося з Хвашань?
— Уперед!
Чон Мьон енергійно штовхнув свою тростину і почав сходження на гору.
Невдовзі…
— Хааа! Хааакхх!
Чіпляючись за схили, Чон видерся на скелю. Здавалося, його легені ось-ось розірвуться.
— Що це за випробування таке?...
На цій горі?... На настільки важливій горі?.. У чому сенс такого шляху?...
Він пам’ятав сповнені запахом пахощів шляхи до Шаоліня та клану Удан, але він не побачив жодної людини, яка б відвідувала гору Хва.
Чон Мьон сумно подивився вниз. Перед його поглядом простягалися безкраї скелі. Чи було це перебільшенням? Звісно, адже не існує нічого нескінченного. Але він вже здійнявся понад хмарами! Ця клята гора була настільки високою, що навіть лишивши хмари позаду, доводилося йти далі!
Це була вже не дорога.
Якщо це дорога, то я кісен*, а не мечник.
*[1] корейський аналог гейші
Хіба можна назвати дорогою те, по чому треба дертися рачки?
— Дідько!.. Хто додумався побудувати клан на вершині цієї гори?
Чон Мьон хотів знайти та допитати цих навіжених людей, що породили цю ідею, щойно досягнувши гори Хва. Проте, здавалося, у нього не буде такої нагоди.
— Сахоне, хіба гора Хвашань не сприятливе місце? Хіба її вершина не має подобу меча? Здається, клан закріпився в гарному місці.
— Бляха…
Мечоподібна вершина? Дуже мечоподібна. Рубає ноги, як той меч.
Ходив поголос, що гора Хва була найкрутішою з п’яти гір. Лише втративши змогу використовувати бойові мистецтва, Чон Мьон по-справжньому зрозумів чому.
— Я дійсно помру.
Це не було жартом — він був повністю переконаний, що його життя висить на волосині. Кінцівки вже відмовляли, хоча попереду був ще такий довгий шлях. Та побачивши наскільки спорожнілим був його шлях, він зрозумів, наскільки сильно постраждала Хвашань.
Чон Мьон застогнав та сперся об скелю.
Але він вже не міг здатися! Який сенс здаватися після всіх подоланих труднощів?
Якщо є гора, то чоловіча справа піднятися на неї! Зійди на неї з наполегливістю та мужністю!
…Правда була в тому, що спускатися вниз було ще небезпечніше.
… Набагато небезпечніше.
***
Рука вчепилася в край скелі. Ослаблені запорошені кінчики пальців підняли решту тіла.
— Ах! Вмираю!
Чон Мьон плюхнувся на спину, ледь забравшись на вершину.
— Ха-а, ха-а! Ледь не впав!
Хмари лишилися далеко позаду. Після подолання такого шляху, ще й у тілі дитини, можна було хіба що похвалити себе.
Це було нелегко. Це справді було нелегко. Добре хоч більше не треба було спускатися, лишалося тільки знайти клан.
Так-с, нумо подивимось…
Чон Мьон насилу підвівся й озирнувся. В сторону дороги до самого піку. Трохи далі простягався клан Хвашань. Маленькі ніжки Чон Мьона затремтіли, а серце затьохкало. Після ста років він нарешті повернувся на гору Хвашань.
— Звичайно, минув лише місяць, по тому, як я тут опинився…
Але скажімо сто років, аби звучало крутіше.
Підійматися було неважко. Чонмьонове тіло було виснажене, але думки про Хвашань надавали йому сил.
Погляд на черепицю головної брами сповнював ностальгією. Ріки та гори могли змінюватися, але ці плитки — ніколи. Їхні плавні вигини досі передають дух клану Хвашань. Правильно, на тій старій черепиці…
Га?
Старій?
І там бракує плиток?
Чон Мьон потер очі.
Йому здалося?
Та скільки б він не тер, а антураж не змінився. З кожним кроком напівзруйнована брама вимальовувалася тільки чіткіше.
Чон Мьон зупинився.
Першим, що бачили відвідувачі приходячи до Хвашаню, була головна брама. Навіть якщо оздоблення було пошкоджено, парадну браму завжди тримали пишною та охайною. Але це була брама гори Хва. Вона мала скромну та прагматичну конструкцію, що чудово передавала дух гори Хва. Тож її принаймні тримали охайною.
На що я дивлюся?
Розкидана довкола плитка, вкрита незрозумілими написами. Вже її варто було б замінити, а потріскані почорнілі та нефарбовані стовпи брами і взагалі жахали!
П-павутиння…
Це він ще міг зрозуміти, адже її необхідно було повсякчас знімати. Однак чому її залишили на самому помітному місці?
Та точка вогняного дракона…
— Куди зникла табличка? Вивіска… куди вона поділася?!
Хіба вивіска не символізувала сам клан? Куди вона, в біса, поділась?! На воротах не було напису «Клан Великої гори Хва»!.. Вивіски, що її сахон щоранку начищав до блиску! Куди вона поділася?!
Ноги Чон Мьона знесилили. Він ледь дошкандибав до головної брами, але слів у нього не залишилося.
— Клан Хвашань? З того що я чув, він був знищеним. Хіба вони не були відомі в минулому? Чув, вони вбили Небесного демона Чхон Ма, а тоді занепали. Вони ще існують?
— Знищений?.. клан Хва? — голос Чон Мьона тремтів. — Ні, що це ще за маячня?
Інші впали б у розпач, але Чон Мьон намагався стримати своє роздратування.
Хвашань, знищений! Дідько! Не щось інше, а гора Хва? Хвашань?
— Боже… Хвашань занепала. Гора Хва у руїнах…
Як би він не намагався, йому було несила заперечувати реальність. Чон Мьон, вражений і приголомшений, змушений був визнати правду.
— Сахоне Чане Муне! Чому так сталося? Чому! Чому це сталося? Ах, ця задушлива тиша! Угх-х!
Гора Хва й справді могла бути зруйнованою. Дорогою сюди він ані слова не почув про Хвашань. Час від часу йому доводилося чути про Удан, Шаолінь або навіть менші клани, але жодного слова про Хвашань.
— Саме тому я казав тобі діяти помірковано, сахоне.
— Ух, шибайголово. Хвашань — клан. Який сенс він воїнів, які стирчать в горах і поводяться як великі цяці? Той, хто ігнорує біди інших, не має права говорити про власні труднощі…
— Все одно варто було стриматися!
Старійшини, учні та навіть інші великі воїни були вбиті в тій битві. Численні клани відсилали усе найкраще, але не було клану, який втратив би стільки ж, скільки Хвашань.
Старійшини, які мали очолити секту загинули разом з учнями, які мали стати їх наступниками… Вони всі померли. Лишилися лише наймолодші учні, яким потрібно було ще вчитися й вчитися, і які ще не опанували бойові мистецтва. Хто ж тоді мав нести ношу імені Великого Хвашаню?
— ...Отож.
Його надії розлетілися на друзки. Трощилися, як та головна брама.
Гора Хвашань була знищена.
— Сахоне-сахоне! Хіба я не казав тобі, що нічого не залишиться, якщо ми сліпо дотримуватимемося правил клану? Бачиш, що сталося? Як ти тепер можеш дивитися решті клану в обличчя на тому світі? А-а-а! Шляк би тебе трафив! — обурення Чон Мьона відлунювало порожньою горою. — З’їхати з глузду просто…
Він повернувся до життя за сто років і виявив Хвашань у руїнах. Він склав своє життя на його захист, але… за що ж він боровся, якщо такий результат?..
Його огорнув розпач.
А тоді раптом пролунав чийсь голос:
— Хто там?
Далі
Розділ 7 - Дідько... Хвашань у руїнах (2)
— Га?.. Чон Мьон озирнувся. Тут є люди! Після подорожі тривалістю в місяць це було пречудовою новиною. Хтось таки жив на нібито зруйнованій горі Хва! Важкі понівечені дерев’яні двері на зношених петлях зі скрипом прочинилися, і з-за них визирнув чоловік у чорному одязі. — Що? Дитина? Чон Мьон не сумнівався, що цей чоловік практикував бойові мистецтва: за останній місяць його майже ніколи не називали дитиною. — Що? Жебрак? — Жебрак мандрує сам? — Жебрак. Людям було байдуже, старий жебрак чи молодий — зрештою, це лише волоцюга. Втім, цей чоловік не зважав на пошарпаний одяг та краплі поту на обличчі Чон Мьона, і вбачав у ньому звичайну «дитину». — Ти сам сюди прийшов? — спантеличено озирнувся чоловік. — Як тобі вдалося самому дістатися сюди? — Е-ем… ну… — запнувся хлопець. Я просто взяв і видерся? Йому хотілося сказати, що немає нічого неможливого з певною часткою наполегливості, але вирішив, що в поточній ситуації це навряд піде на користь. З таким худорлявим тілом будь-які його виправдання викличуть сумніви. А втім, нащо йому виправдовуватися? Головне взяти ініціативу в розмові. — Набагато важливіше, мені треба дещо вас запитати. — Га? Чоловік повів очима. Дивно вже було й те, що дитина прийшла сюди сама, а тепер вона ще й починає розпитувати. — Ви — майстер бойових мистецтв клану гори Хва? — Ти знаєш про Хвашань?.. — То я маю рацію? — Так, все правильно. Ще не пізно! — з полегшенням зітхнув Чон Мьон. — Вона на межі руїни… Принаймні клан ще не остаточно зруйновано, а зараз це було найголовнішим. У будь-якому випадку, наш спадок не канув у Лету. Чон Мьон глибоко вдихнув. — Перш за все, гора Хва… — Заходь поки що. — Га? Хлопець витріщився на добру усмішку чоловіка. — Сонце вже заходить. — Га?.. І правда, вечоріє. — Ночі на горі Хва холодні. В тебе і так був важкий день — якщо ризикнеш провести ніч надворі, ймовірно, замерзнеш до смерті. А спускатися з гори зараз немає сенсу. Наразі ми не приймаємо гостей, але я не можу дозволити тому, хто знає про гору Хвашань, ночувати просто неба. Очі Чон Мьона округлилися. А чи не занадто легко це було? …Якщо подумати, то побоюватися Чон Мьона й справді не було жодних причин. Хто буде насторожі до такого кволенького жебрака, як він? — Якщо ти прийшов сам, а інших планів не маєш — заходь. Пізніше вислухаємо, що ти маєш сказати. Чон Мьон був трохи ошелешений, але від цих слів в грудях у нього занило. Точно. Ось воно. Ну подумаєш, не заробили собі ім’я мечем? Клан гори Хва був відомим ще до того, як підняв меча. Від Хвашаню ледве щось залишилося, але полум’я могутнього клану так легко не згасити. — Тоді я завдав вам клопоту, — поважно схилив голову він. — Заходь, — усміхнено запросив чоловік. — Так. Але перед цим, я… — Чон Мьон замовк на мить. Як представитися? Це ж не викличе сумнівів, правда? — Мене звати Чон Мьон. Якщо це не надто грубо, чи можу я взнати ваше ім’я, майстре? — Чон Мьон, хах… Гарне ім’я. Я Ун Ам. Родина Ун. Очі Чон Мьона спалахнули. Певно, родина змінилася? Якщо він з родини Ун, то має бути якимось правнуком? Родини були несумісними і не могли існувати водночас. В один період були Чон, в інший — Ун. А оскільки до цього часу мало б змінитись чотири покоління, певно, зараз настав час родини Ун. Тоді, він ніколи не чув про мене. Останні учні гори Хвашань, які знали Чон Мьона, належали до інших родин, тому чоловік на ім’я Ун Ам, що зараз був перед ним, знати про нього не міг. Здавалося, ніби минуло купа років відтоді, як Чон Мьон востаннє проходив крізь ці ворота. Сахон привів його на гору Хва ще до того як він був спроможний самостійно ходити, а тепер Чон Мьон повертався сюди за власним бажанням. Він зробив глибокий вдих. Зважаючи на те, в якому стані вони залишили гору Хвашань, та обставини його повернення, не дивно, що гора Хвашань була змарнілою. Ні, навпроти, це було очікувано — і в цьому не було провини нинішнього покоління. Вони не винні, що старших знищили, коли вони ще були дітьми. Іншими словами, у Чон Мьона не було причин гніватися на цих людей. Більш того, він мав би їх пожаліти. Якби Чон Мьон опинився у такій самій ситуації, чи захищав би він гору Хвашань? Певно, він залишив би її позаду і подався б до клану Удан. Хіба не так вчинила б будь-яка людина при здоровому глузді? Точно. Яке я взагалі маю право карати цих дітей? Чон Мьону було соромно. Що б не трапилося, він мусив взяти на себе відповідальність. — Ху-у… Чон Мьон нарешті опинився всередині. Ах, — подумки зітхнув він. Саме тут він крок за кроком опановував своє мистецтво меча. На цій потрісканій підлозі з блакитно-білого каменю… — Га?.. Він потер очі. Блакитно-білий… ні, куди він подівся?! Чому під його ногами земля, вкрита багнюкою? Сахону так не подобалася багнюка перед головними воротами клану, що він вирішив перекрити її дорогим блакитним каменем. І попри те, що учні весь час нівечили його під час тренувань, сахон так і не став його прибирати. Тоді куди зник весь камінь? Невже нинішній лідер клану прагматичніший за сахона Чан Муна? — У-ух… Щось підказувало йому, що це тільки початок куди більшого головного болю. Зберігаймо спокій. Спокійно. Не психуй. Який сенс нервувати через якісь блакитні камені? Правильно. Це лише камінь. Яким би дорогим він не був, це просто блакитні шматки каменю. Навіть якщо сахон картав учнів за те, що ті лишали на ньому чисельні подряпини, це все одно був лише камінь… Люди народжуються, помирають, те саме й з камінням; каміння теж з’являється і зникає, як і людина… Так, що люди, що каміння, приходять та йдуть. У будь-якому випадку! Можливо, його продали. Для Хвашаню було важливіше вижити, ніж захищати якесь там каміння. Так, це найважливіше… Нумо заспокоїмося. Чон Мьон повільно та глибоко вдихнув. Велика подяка та шана тим, хто вберіг гору Хва, продавши це каміння… Куди подівся Небесний золотий палац?! Де він?! Не бачу! Якого біса? Це ж споруда, а не жива істота, не міг же він просто втекти?! Але як Чон Мьон не дивився, замість Небесного золотого палацу перед його очима була лише безплідна земля. — Ем… — Так? — Т-там… — тремтячим пальцем хлопець вказав туди, де мав бути Небесний золотий палац. — Т-те місце здається якимсь дивним… там щось було? — О, схоже маєш гостре око. Раніше там був палац. — «Був»? Де дівся? — Ха-ха. Це не та історія, яку варто розповідати такій юній людині, як ти. Гей, розкажи мені! Я знаю це місце краще за тебе! — Гадаю, це залишки старої слави. Щоправда, мені, як майстру бойових мистецтв, соромно таке казати. — Слави, бляха… — Перепрошую? — Нічого. У Чон Мьона просто не було інших слів. Вивіски — немає, блакитних камінів — немає, найкращого місця клану — й поготів. Куди не глянь, всюди розруха. І це Хвашань? Ось це? Та легше було повірити що це місце належить мерзенним виродкам з Демонічної секти. — У-угх… — Щось не так? — Ні, нічого. Зовсім нічого. Проте з кожним вдихом Чон Мьону ставало дедалі складніше дихати. — Здається, у вас тут трохи… ну… безлюдно. Ун Ам сумно всміхнувся. Його гіркий вираз обличчя викликав біль на серці Чон Мьона. Звісно… Очевидно, що так все і було. Люди, що, як Ун Ам, захищали Хвашань, найбільше постраждали від її занепаду. Була б у них змога, хіба вони цього допустили б? Чи не вірність змушує їх лишатися тут навіть тоді, коли він клану лишилася тільки назва? Ви, певно, багато страждали. Одна тільки думка про це тяжіла у нього на серці. Як би гірко Чон Мьонові не було, це було ніщо в порівнянні зі скорботою тих, хто всі ці роки намагався захистити клан. — Ходи сюди. — Гаразд… — Коли приходить гість, правильно одразу дати йому місце для відпочинку, однак Хвашань — це клан, і тут є правило, якого гості мусять дотримуватися. Розумію, що ти, певно, хочеш відпочити, але спочатку ти маєш віддати шану. Чон Мьон слухняно кивнув, і Ун Ам відвів його в місце схоже на святиню. Хоча на горі Хва знаходилося кілька важливих храмів, не буде перебільшенням назвати храм Окчон — найважливішим з них. Чон Мьон не збирався відмовлятися від вчень гори Хвашань, тому єдиним правильним рішенням було увійти та помолитися. Він був навіть вдячний, що Ун Ам запропонував це в такі важкі для нього часи. І все-таки він не був готовий побачити храм зсередини. Вся гора Хва була в руїнах — хіба храм міг бути інакшим? Що б там не було, не варто надто дивуватися… Він набрав повітря у груди. — Сюди. Чон Мьон зібрався з думками й увійшов до храму. А тоді завмер. Окчон був обчищений під нуль. Єдине, що він побачив, — це портрет, кадильниця та деякі дрібні предмети. Такий порожній. Порожній… Чон Мьон затремтів. З його грудей вирвався стогін. — Д-де… Де золоті свічники, подаровані імператором Цзинь? А золоті сувої, дбайливо розписані предками? Але не це найбільше здивувало Чон Мьона. — Ц… це… Неможливо. Ні… Куди вона поділася? Чон Мьон насилу підніс тремтячий палець. — Т-там має бути квітка, хіба ні? — Квітка? — Так!.. Квітка! — Звідки знаєш? — Т-тож вона була там, правда?.. Куди поділася квітка? Ун Ам допитливо нахилив голову. У нього було багато питань до цієї дитини, але її спотворене болючим виразом обличчя просто благало про відповідь. — Так, була там одна. Цвіт сливи з дорогоцінного білого металу. — Так! Та квітка! Куди вона поділася? — Її було продано. — Га?.. — У неї не було якоїсь практичної користі, і вона не вписувалася в атмосферу клану. До того ж знайшовся торговець, який захотів її придбати, ось ми і продали її за хорошу ціну. — П-продали… — Так, але ти… — Ху-у… Ху-у! Ви що?! — вирячив очі Чон Мьон. — Ху-у… Запашний білий цвіт сливи, разом із Божественним мечем Фіолетового Світанку, був одним з двох священних предметів клану. Він не сяяв, як золото, і не блищав, як срібло, але казали, що він ніс у собі дух гори Хва. І ці божевільні продали його! Є ж інші речі, які можна продати! Продали! Недоумки!.. Шок та втома геть звалили Чон Мьона з ніг. Він майже бачив перед собою нажахану постать сахона Чан Муна. Занепав. Клан гори Хва занепав. Хвашань знищена вщент. Сахо-о-оне-е! Чон Мьон втратив свідомість.
Читати
Відгуки
Наразі відгуки до цього розділу відсутні!
Зареєструйтеся або увійдіть, аби лишити Ваш коментар!