Ґалаган нервово сидів у головному офісі родини Ломбарді, який знаходився майже в самому центрі Імперії. Його руки були зчеплені так міцно, що кісточки пальців побіліли.
З його грудей вирвалося важке зітхання.
Чоловік намагався приборкати тривогу, але хвилювання щомиті тільки наростало. Врешті-решт, Ґалаган не витримав, підірвався та почав міряти кабінет кроками. Нарешті в приміщення влетів власник «Дʼюрака», широко розчахнувши двері.
— Ну що ж, — почав він, переводячи дихання. А тоді всміхнувся та підняв руки. — Це божевілля, ми не встигаємо приймати замовлення. Неймовірно!
Його голос помітно тремтів від захоплення. Але попри те, що Кройтон особисто повідомив Ґалагану гарні новини, той не поділяв його радості.
— Фух… — Ґалаган безсило впав на диван, полегшено зітхаючи та закриваючи обличчя руками. А тоді втомлено додав: — Яке щастя…
Власник «Д’юрака» розсміявся.
— Ха-ха! Друже, тепер я бачу, який ви розумний. Якщо хочете підкоряти ще більше висот у майбутньому, станьте витривалішим.
Колишнє звертання «молодший син Ломбарді» змінилося на товариське «друже». Ґалаган вже кілька разів даремно намагався налагодити відносини, але Кройтон непохитно слідував формальностям. До цього моменту.
Ґалаган слабко розсміявся та кивнув.
Ідея Тії мала успіх.
З моменту, як він тоді залишив кабінет, чоловік кілька днів навіть не міг повернутися додому — настільки був зайнятим розробкою презентаційних зразків. В результаті він придумав не тільки хустинку, але й нижню спідницю та наволочку для подушок. Все завдяки допомозі робітників, які працювали вдень і вночі: Ломбарді й «Д’юрак» обʼєднали сили, щоб вчасно надіслати зразки аристократії імперії та сусідніх провінцій.
Останні дні до початку офіційних продажів тканини з корою Ґалаган місця собі не знаходив. Виготовлення зразків виявилося дорожчим, ніж він розраховував. На щастя, основний матеріал був рослиною, яку можна було зібрати будь-де.
І тепер, після кількох днів, проведених в постійній напрузі, Ґалаган нарешті видихнув.
— А тепер пропоную випити!
Власник «Д’юрака» відкрив пляшку дорогого лікеру.
Зазвичай Ґалаган не пив, але сьогодні просто не зміг відмовитися.
— За успішний початок! — вигукнув Кройтон і одним ковтком спустошив келих.
Ґалаган випив пів келиха та насупився від гіркого післясмаку.
— Знаю, вже пізно питати, але мені цікаво, чому ви вирішили змінити стратегію на пів шляху? Лише одних хусток було б достатньо, аби зацікавити покупців.
Звісно, початковою ідеєю була презентація хусток, але Ґалаган на цьому не зупинився. Він окремо за власний кошт найняв робітників для виготовлення інших зразків. Це був дуже сміливий крок, зовсім йому не властивий.
— Тому, що… — Ґалаган замовкнув, а тоді м’яко всміхнувся: — Ця інвестиція збільшить мою частку прибутку. Чи ви не згодні?
Спостерігаючи за тим, як гладко йде виробництво хусток, Ґалаган за звичкою ледь не умив руки, але раптом згадав слова Шананет.
Гадаєш, якщо залягти на дно, шторм мине?
Вони змушували його рватися вперед, працювати більше, активніше. І щоразу, коли в голову забиралися думки на кшталт «А чи не занадто це?» та «Чи не пошкодую я про це?» й хотілося опустити руки, він нагадував собі: «Треба стати сильнішим заради Тії».
Завдяки розробці додаткових прототипів він став офіційним інвестором і отримуватиме особистий прибуток, окремо від решти Ломбарді. Ці гроші не належатимуть ні родині, ні банкам, і в майбутньому стануть лише його власністю.
— Звісно, Ломбарді, — Кройтон поплескав Ґалагана по плечу. — Взагалі, у мене був завчасно підготовлений тост, але скажу як є. Зверніть увагу, щоб поставки тканини відбулися безперешкодно.
— До речі, про це я й хотів поговорити.
— Так?
— Щойно поставки налагодяться, я відійду від справи, — відповів чоловік, водячи пальцем по краю келиха.
— Що?! Чому? Найважча робота позаду, хіба ви не хотіли б насолодитися результатами?!
Це було правдою. З початку роботу Ґалагану ледь вистачало часу видихнути. Коли ще, як не зараз, пожинати плоди власних зусиль?
Однак він лише всміхнувся та похитав головою.
— Я хочу зайнятися іншою справою.
— Хочете започаткувати власну справу?
— Так. І цей проєкт буде від мого імені, не від родини Ломбарді.
Ґалаган не шкодував грошей на створення прототипів. Як тільки текстильна справа почне процвітати, вони повернуться йому в набагато більшому обсязі. І завдяки цим статкам та власним збереженням у банку Ломбарді він зможе почати те, що замислив.
— Що ж, ви ще дуже молоді та амбітні. Гаразд. Якщо все ж займетесь, розкажете потім що ж це за справа? Я радо інвестую.
Власник «Д’юрака» дивився на Ґалагана очима повними довіри. Було б помилкою назвати дітей Лулака боягузами. Працюючи з Ґалаганом пліч-о-пліч, Кройтон помітив, що той був обережнішим, але таким же рішучим, як його батько. Може, колись йому вдасться започаткувати справу, яка змінить світ.
Думаючи про це, власник «Д’юраку» знову наповнив свій пустий келих лікером.
***
— Привіт, Естеро!
— О, ви вже тут, пані.
Естера зустріла мене дружньою усмішкою. Спочатку мені було з нею трохи ніяково, адже я мушу вдавати дитину. Взагалі, так було з більшістю робітників, крім Клерівана, лікаря О’Мелі та бібліотекаря Брошуля, звісно. Але завдяки тому, що саме Естера займалася лікуванням мого зап'ястка, я з нею зблизилася.
— Я принесла фруктовий торт!
Хоча, правильніше було б сказати «з усіх сил старалася зблизитися».
З першого погляду може здатися, що Естера фанатка гіркого чаю, але неочікувано для мене виявилося, що вона має слабкість перед солодощами. Десерти були для неї розкішшю, недоступною через маленьку заробітню плату. І я цим скористалася.
— Дуже вам дякую, пані.
Побачивши, як я дістаю торт з корзинки для пікніка, вона всміхнулася, від чого на її щоках утворилися ямочки.
— Я принесла забагато, тому решту можеш забрати й з’їсти у себе!
Зручно бути Ломбарді, чиї статки близяться до нескінченності. Задля одного шматочка торта Естері довелося б йти в кондитерську і витратити там чималу частину власних грошей, а мені достатньо просто попросити будь-якого працівника маєтку, і мені принесуть цілий торт.
— Якщо ви не проти, можемо поговорити, поки їстимемо чай з тортиком.
Яка чудова пропозиція. Мені саме треба було виправдання, щоб поговорити з нею.
Я палко кивнула, і Естера поставила на піч чайника.
— Тоді, поки закипатиме вода, нумо оглянемо ваш зап’ясток.
— Так, ось.
Естера обережно оглянула мій здоровий на вигляд зап’ясток, ніби тримала в руках фарфорову вазу.
— Стало набагато краще.
— Я ж казала. Я здорова.
— Якщо будете необережні, можете ще сильніше поранитися.
Попри те, як я навмисно втиралася до неї в довіру, мені щиро подобалися наші чаювання. Я насолоджувалася ароматним чаєм, а Естера неквапливо нарізала гостинець.
Через деякий час, коли ми вже з’їли по шматочку торта, я невимушено спитала:
— Естера, у тебе є мрія?
Комусь слово «мрія» може здатися дитячим, але Естера поставилася до мого питання серйозно: трохи подумала, а тоді відповіла.
— Моя ціль — вступити до академії та вивчати там медицину. Я хотіла б стати фармацевтом.
Як і очікувалося. На цей момент часу вона вже знає, чого хоче від життя.
Я схилила голову на бік, вдаючи, що не розумію:
— Але хіба навчання в академії не дороге?
Вступити до Імперської Академії, збудованої першим імператором та родиною Ломбарді, міг будь-хто, незалежно від статусу, аби тільки склав вступні іспити. Але вона також була також відома своєю високої платою за навчання. Тому більшість простолюдинів обирало академію Пейн, де навіть писати не вчили. Система освіти там, звісно ж, теж сильно відрізнялася від Академії, збудованої за аристократичними мірками.
— Ви праві. Тому я дуже стараюся накопичити гроші. Коли я накопичу достатньо грошей для одного року навчання, шукатиму гранти на дослідження.
— І скільки ти вже зібрала?
— Приблизно половину… — пробурмотіла вона.
Вже половину? Неймовірно.
— А після цього? Навіщо тобі вчитися в академії на фармацевта?
Схоже, моє питання виявилося для неї занадто неочікуваним. Естера уважно поглянула на мене і тихо сказала:
— Інколи мені не віриться, що вам, пані, лише сім років.
Воно й не дивно, я ж зовсім не дитина взагалі-то.
— Мені буде вісім за кілька днів! — я ображено задерла підборіддя на дитячий манір.
— Я хочу вивчити фармакологію і потім відкрити лікарню, куди зможуть приходити навіть люди, які не мають грошей, — обережно сказала вона. — Це і є моя мрія, — й зашарілася, ніби я насміхатимуся з цього.
Але що в цьому поганого? Хай насолоджується мріями, поки не з’явиться змога втілити її у життя.
— Чи можу я тобі з цим допомогти? — тихо спитала я.
— Га?..
— З мрією Естери. Гадаю, я могла б допомогти.
Естера кілька разів кліпнула очима, від чого її довгі вії затремтіли. Здається, вона не одразу усвідомила, що я маю на увазі.
— Ви кажете про стипендійну систему Ломбарді?
Як і очікувалося, дівчина швидко зрозуміла мою думку з підказок, які я розкидала тут і там.
— Ні. Я кажу про «мрію» Естери. Хіба це не ціль?
Зрештою, вона сама сказала: «Ціль» — вивчити в академії фармакологію, «Мрія» — одного дня побудувати лікарню для бідняків.
— Ах, це просто звичайна мрія.
— Так. Але якщо Естера цього хоче, я можу допомогти, — м’яко всміхнулася я.
— Ну, для початку мені треба вступити до академії.
В її очах я все ще була не більше, ніж восьмирічною дитиною. Але я також людина, що знає, як допомогти Естері досягти її мрії. Крім того, я Ломбарді. А для Ломбарді кошт за навчання в Імперській Академії навіть грошима не вважається. Навіть для мене самої це кишенькові гроші за кілька місяців, які зараз просто вкриваються пилом на рахунку в банку Ломбарді.
— Що скажеш?
І Естера це знала, тому не знайшла в собі сили віджартуватися. Її затьмаренні думками очі нарешті прояснішали. А тоді, зробивши глибокий вдих, вона спитала:
— Що мені для вас зробити?
Розумниця. Саме тому я і вважаю тебе надійною.
Я знизала плечима:
— Нічого такого. Зможеш зробити мелконові ліки?
— Ви про мелкон?
— Так! Чи це складно?
— Ні. Це не складні ліки, але…
Мелконові ліки складаються з кількох лікарських рослин. Зазвичай їх прописують як харчові добавки дітям, що ростуть, або як поживні речовини для дорослих, що страждають від регулярної втоми.
— Але вони мають бути сильними. Чим сильнішими, тим краще. Мені потрібно стільки, щоб можна було приймати щодня протягом місяця. О, і пляшечка, куди можна було б їх покласти.
— То це не для пані…
Вона права. Якби вони були призначені для мене не було б потреби виготовляти одразу місячну дозу.
— Це мелконові ліки… — невпевнено сказала вона, ніби впевнюючи себе.
Її збентежило моє прохання, але мелконові ліки не мали шкідливих ефектів, тому у неї просто не було причин відмовлятися.
— Не хвилюйся, Естеро. Ці ліки не для того, аби завдати комусь школу, а, навпроти, щоб врятувати, — а тоді додала, щоб це не виглядало, як угода: — Хай це буде подарунком до мого дня народження!
Естера обережна, а мені потрібна її довіра.
На щастя, вона полегшено всміхнулася та кивнула.
— Коли вони будуть готові?
— Приблизно за тиждень.
— Ура! Чудово! Тоді, будь ласка, зроби їх якнайшвидше.
Мелконові ліки використовують як поживні добавки, але у них також є поки що маловідомий додатковий ефект: при довгостроковому прийомі вони мають антидотні властивості проти більшості відомих отрут.
Далі
Розділ 21
З самого ранку весь маєток стояв на вухах. Робітники трудилися більше звичайного. Я спостерігала, як дорога від головних воріт до головної будівлі була забита десятками карет. Поки я дивилася у вікно, мене гукнули: — Флорентіє. Це був Клеріван, сьогодні одягнений в темно-синю туніку. — Лорейн щойно сказала, що найцінніший ресурс для підприємця — це «довіра». — Га?.. Ой, а я і забула. Я ж на заняттях. Проводити заняття навіть в такий відповідальний день, як сьогодні, так в стилі Клерівана. — А як ви гадаєте? Я задумалася на мить. Що я думаю? — Гадаю, це правильно. Надійний клієнт для торгівця як кисень. І, без сумнівів, довіра в торгівлі мала дуже важливу роль, адже здобути її надзвичайно важко. — Тоді, ви погоджуєтеся з думкою Лорейн? Що найважливіший ресурс для підприємця — це надійний бізнес-партнер? — Гм… Не зовсім. Те, про що я подумала, схоже, але трохи відрізняється. — В будь-якому випадку, ваша черга. Яка ваша відповідь на домашнє завдання? Я здивовано почухала щоку. На це питання немає єдиної правильної відповіді, адже у кожної людини різні цінності. — Я вважаю, що найцінніший ресурс для підприємця це «люди», — можливо, він вважатиме це стереотипною відповіддю, але вона також правильна. — Зрештою, все роблять люди. Наприклад, приймають рішення, чи купувати його. Дивлячись на батькову роботу, я знову могла вільно дихати. В минулому справа текстилю з корою стала сильним ударом для Ломбарді. Звісно, з нашим рівнем достатку, ми швидко оговталися, але була інша сильна втрата: кредит довіри тих, хто повірив у Ломбарді та зробив передзамовлення тканини з корою. І якщо втрату грошей дідусь компенсував без проблем, репутація Ломбарді постраждала. Але я це змінила. Втім, я не експерт, тому могла змінити тільки одне: справу віддали перед керівництво мого батька, а не В’єза. Але навіть така маленька зміна спричинила кардинально інший результат. — З часом підприємство росте і стає більше роботи, яку підприємець не може зробити сам. То чому б не цінувати людей, з якими можна розділити цю ношу? Насправді це стосувалося не тільки комерції. Те ж стосувалося Імператора та Ломбарді. Імператор збудував академію для всіх верств населення та одружує членів імператорської родини з впливовими аристократами. Все це заради того, аби знайти більше «своїх людей». Це також причина, чому дідусь так пристрасно шукає таланти та пропонує їм систему стипендій. Все заради того, аби ці таланти в майбутньому стали «людьми Ломбарді». Всі ці інвестиції зводилося до єдиної цілі: виграти людей на свою сторону. І сама я йду схожим шляхом. Єдина різниця між дідусем та мною: ймовірність. Система стипендій — не рабовласницький контракт, тому завжди була ймовірність, що людина, після отримання освіти, працюватиме деінде поза межами Ломбарді. Коли таке траплялося, дідусь нічим не міг завадити й завжди почувався неприємно. Але я інша. Люди, з якими я товаришую та в яких інвестую, зіграють особливу роль у майбутньому. До того ж я чудово знаю їхні потреби, тому з часом вони обов’язково стануть моїми людьми. Не Ломбарді, ні другого принца. Особисто моїми. В голові одразу з’явився список людей, яких треба було завербувати. Шкода тільки, що мої дії обмежені, і зв’язатися з усіма у мене просто не вийде. Я подумки зітхнула та звернулася до людини, яка стояла першою в цьому списку: — Як гадаєте, сере Клеріване? Клеріван Фелет — комерційний геній, який почав з нуля та за кілька років побудував одну з найбільших компаній в імперії. Я мушу переконати та завербувати його. Тож для початку я всміхнулася, як мила й розумна дитина. — Слушна думка. — Хе-хе, дякую. Я знаю про його бажання вчити когось, хто розумний, ввічливий та швидко вчиться. — Гм… Як і очікувалося. Кутик Клеріванових губ піднявся, але він швидко прикрив рот рукою та кашлянув, набуваючи звичного нейтрального виразу обличчя. А тоді відвернувся до дошки та сказав: — Зупинімося на цьому. Сьогоднішнє заняття закінчиться трохи раніше звичайного. — Ура! — Свобода! Ґіліу та Мейрон одразу ж зістрибнули з місць та підбігли до мене. Не те щоб мені це подобалося. Клеріван мовчки складав книжки. — Тоді побачимося на бенкеті, — нарешті сказав він. Близнюки одразу ж схопили мене за обидві руки та потягнули. — Тіє, ходімо-ходімо! — Я голодний! Ходімо швидше, поки найсмачніше не розібрали! На події, влаштованій Ломбарді, та й не буде що їсти? Але голодні десятирічні діти не думають раціонально. Тому я сама заспокоїла їх: — Ніхто не виноситиме їжу, поки я, головна героїня бенкету, не прийду! — А, правда? Тоді ходімо хутчіш! — Так! Треба швидше йти та з’їсти все смачненьке! Зрештою, вони побігли коридором, тягнучи мене за собою. Я глибоко дихала, чула, як гупає серце в грудях, і сміялася, як дитина, долаючи коридори величезного маєтку. Мейрон та Ґіліу крикнули: — З днем народженням, Тіє!!! Так. Сьогодні був мій восьмий день народження. *** Зала Елеонор, яку завжди використовували для бенкетів в маєтку, була переповнена людьми. Музики грали жваву музику, всюди був запах смачних тільки-но приготованих страв з кухні. Все: від килимів на підлозі та довжелезних фіранок до прикрас на кожному столі, — було найкращої якості. З усіх людей, що відвідали бенкет на мій день народження, особливо було помітно тих, хто вперше був на заході від родини Ломбарді. Жоден з них не міг відірвати погляд він барвистих картин та прекрасної ліпнини, що прикрашала стелю зали. Я увійшла в бенкетну залу разом з близнюками. Озирнулася і несвідомо пробурмотіла: — Ломбарді й правда неймовірні… Яка ще родина цього світу могла б влаштувати настільки ж пишний та величний банкет? Ще й для восьмирічної дитини. В минулому житті моє восьмиріччя було дуже буденним. Я весь день веселилася з батьком, а тоді повечеряла з усіма членами родини. А тоді повернулася до своєї кімнати та розпакувала подарунки. Звісно, деякі з них були доволі дорогими, але саме свято пройшло тихо за мірками будь-якого іншого з аристократичних родів. — Вау, як класно! — Тут ще й клоуни?! Звісно, це ж не звичайний бенкет, а день народження дитини. Отже, буде багато дітей аристократів, яких теж треба чимось зайняти. — Цікаво, скільки людей прийшло? Не всі приходили тільки щоб відсвяткувати моє народження. Всі хотіли потрапити на подію, влаштовану Ломбарді, але не кожен міг. Тому більшість використала своїх дітей як привід потрапити сюди. Я якраз озиралася по сторонах, аби вивчити гостей, як хтось торкнувся мого плеча. — Тіє, з днем народження. — Лорейн. Сьогодні вона була ще прекрасніша завдяки гарній зачісці. — Родина вже зібралася. Ходімо. Одинадцятирічна Лорейн взяла мою руку та повела в потрібному напрямку. — Нас не забудьте! — наздогнали нас близнюки, що ще мить тому їли якісь фрукти. Однак, дітям продиратися через натовп буде не так вже й легко. Га? Тільки я подумала про це, як сталося дивне. Люди, що щойно сміялися та розмовляли між собою, розступалися перед нами, даючи дорогу. Все-таки, вони знали, хто ми. На відміну від мене, яку це здивувало, Лорейн і близнюки, схоже, до такого вже звикли. Мій батько не був активним в соціумі, тому я не брала участь в аристократичних бенкетах, але з моїми кузенами все було інакше. Вони часто їздили з батьками по різних прийомах, як Бельзак минулого разу. Вся увага була прикута до нас, але ми спокійно йшли вперед, і зовсім скоро я побачила решту Ломбарді, як Лорейн і сказала. Родини Шананет, В’єза та Лореля — всі зібрані в одному місці. Між ними панувала приємна атмосфера. Але я помітила, що решта аристократів тримається на шанобливій дистанції. Навіть я відчувала від них силу, яку неможливо просто описати словами. — Флорентіє, ходи сюди, — всміхнувся дідусь, помітивши мене. Лорейн відпустила мою долоню, і я, сміючись, підбігла до дідуся. — Як тобі бенкет на честь твого дня народження? Щира правда прозвучала б дивно. Але я ж гарна онука, правда? Тож я відповіла: — Я так здивувалася, дідусю. Не знала, що мій день народження відвідає стільки людей. Він розсміявся, гладячи мене по голові. — Дідусь покликав деяких знайомих, ось вони й прийшли привітати нашу Флорентію з днем народження. — Ого, он як? — Поки що ти не знаєш, бо ти ще маленька, але іноді дорослим набагато важливіше хто приходить святкувати, ніж те, чи раді їм. Після дідусевих слів я свіжим поглядом оглянула бенкетну залу. Більшість гостей були аристократи високо статусу, що відображало безпосередньо як мій, так і статус Ломбарді у суспільстві. — Ох, звісно, твій батько запросив не менше гостей, ніж я. Не зважаючи на дітей, які навряд розуміли ціль свого перебування тут, схоже, багато хто хотів мати вплив на мого батька. Батькова текстильна справа спричинила величезний ажіотаж, інакше і бути не могло. — Але де татко, дідусю? Він знітився від мого питання. — Трошки запізнюється. Він ненадовго заїхав у текстильну майстерню, але скоро повернеться. — А, гаразд. Краще вже хай батько розвиває справу, ніж нудитиметься на цьому бенкеті. Дідусь всміхнувся та підніс келих. Вся зала в мить затихла. — Тепер, коли іменинниця прибула, почнімо бенкет… Тільки-но дідусь почав промову про відкриття бенкету, як двері в залу розчинилися і хтось увійшов. Спочатку я подумала, що це батько, але той, хто йшов, привертаючи до себе загальну увагу, виявився зовсім не ним. — Що… — розгублено пробурмотіла я. Той, хто, схоже, звик до вічної уваги на його адресу, повільно підійшов та привітався першим: — Вітаю, Флорентіє. Дідусь сказав, що набагато важливіше те, хто приходить, ніж те, чи радий ти їм. Я глянула на дідуся з німим питанням. Гей, дідусю… А що як в гості приходить перший принц, якого ніхто не кликав?
Читати
Відгуки
Наразі відгуки до цього розділу відсутні!
Зареєструйтеся або увійдіть, аби лишити Ваш коментар!