Скрииип, — з неприємним звуком імперські лицарі зачинили залізні ворота величезного маєтку.
Це був кінець родини Ломбарді. Роду, який лишався наймогутнішим на континенті протягом 250 років та не поступався владою навіть імператорському родові Ламбургів.
Клан, символом якого було світове дерево, розростався і міцнів, під стать мінливому світові. І його історія так дурно скінчилась через В'єза Ломбарді, Голову родини, якого тепер звинувачували в ухиленні від сплати податків і державній зраді.
Сотні мешканців міста Ломбарді, названого на честь великої сім'ї, зібралися перед маєтком. Були ті, хто витирали сльози хустками, і ті, хто навіть погляд в сторону дому не кинули. І попереду натовпу стояла я, Флорентія.
— Недоумки, — крізь стиснуті зуби виплюнула я, але марно.
Я ковзнула поглядом по кремезним дверях маєтку і охороні, не стримуючи потік слів, що самі собою злітали з вуст:
— Телепні, дурні, йолопи, ледарі, які навіть з палаючої хати не спромоглися б вибігти!
Я відчувала на собі здивовані погляди містян, але що мені з того тепер? Родина Ломбарді зазнала краху.
І скільки я не лаялась, не кидала проклять, гнів у моєму серці не вщухав.
— Казала ж, то буде не Перший принц. Стільки разів казала, що він просто розбещений дурень, який ніколи не зможе стати Наслідним принцем!
Але, не зважаючи на мої поради, ідіоти з Ломбарді все одно підтримали саме Першого принца — Астана Неремпе Дюрелі. Виправдовувались тим, ніби він родич Імператриці, а насправді підтримували жадібного покидька, такого ж, як вони самі.
Хоч він і був людиною блакитної крові, але, потопаючи у нескінченних розкоші і насолодах, він перетворився на лінивого одутлого йолопа.
Історія Ломбарді аж ніяк не поступалася історії самої Ламбурзької імперії: саме родина Ломбарді обрала Дюрелі першим Імператором королівства і створила Імперію такою, яка вона є зараз. Чи це все? Ні.
Досягаючи вершин, родина здобула неймовірні багатства, а кожну війну, в якій брала участь, вигравала без жертв завдяки дипломатії, ба навіть підтримувала талантів усієї імперії. Не було в світі місця, де не знали би про Ломбарді. І все завдяки Лулаку Ломбарді — попередньому Голові дому Ломбарді. Саме він підняв родину на такий рівень.
Варто було молодому Лулакові тільки вступити на пост Голови дому, імператорська родина підписала указ, щоб утримати його під контролем.
Саме тоді Лулак вигадав систему стипендій.
Число талановитих людей в різних галузях невпинно зростало завдяки щедрій підтримці, яку міг отримати кожен, незалежно від статусу й походження. Не дивно, що відданість тих, хто навчався за заступництвом Ломбарді, була беззаперечною.
Вони не були Ломбарді, але були людьми Ломбарді.
Саме так Лулаку вдалося всюди поширити відданих йому людей, навіть не виходячи за територію маєтку Ломбарді. Врешті-решт, імператору не залишалось нічого, окрім визнати вплив Ломбарді і скасувати указ через дванадцять років.
Однак,
— Якими б неосвіченими ви не були, як можна було згубити таку родину за два роки?!
Два роки тому, після смерті Лулака Ломбарді, його перший син, В'єз Ломбарді, став новим Головою.
Це був тільки початок всіх нещасть.
В'єз був недолугою, бездіяльною людиною, яка тільки й вміла, що казати гарні слова, але аж ніяк не керувати родиною або королівством. Таким чином, все сімейство Ломбарді, перетворилися на егоїстичну купку розтринькувачів, що й призвело до втрати всього, чого досягли пращури.
Причина, чому так багато про них знаю дуже проста: колись я теж була Ломбарді.
Якщо конкретніше, раніше я жила у Північний Кореї, поки не померла в аварії і не переродилася у цьому світі.
І знову ж, у роду Ломбарді.
Коли я вперше відкрила очі, то була у тілі новонародженої дитини. Замість того, щоб плакати, я верещала від захвату, дивлячись на всі розкішні убрання, що оточували мене. Це здавалося примарою. Нарешті у мене було все, про що я могла мріяти!
Були часи, коли я прокидалася, бажала всім в маєтку доброго ранку, а вже потім, вночі, перед сном, роздивлялася дивовижні узори вирізьблені на стелі. Але, на жаль, це було недовго.
Мій батько був третім сином мого дідуся, Голови дому Ломбарді, а мати, що померла, народжуючи мене, була звичайною жінкою, й не могла офіційно вийти за нього заміж через суворі правила родини. Я була незаконно народженою дитиною, але з дозволу дідуся росла під прізвищем Ломбарді.
Хоча це не значило, що я стала частиною Ломбарді: я завжди була чужою дитиною з таким самим прізвищем, але аж ніяк не членом сім'ї. Але хоча воно було лише умовністю, навіть так я була щаслива.
До свого одинадцятого дня народження.
Мій батько помер від невиліковної хвороби, а я була всіма забута. Без батька, який зв'язував мене з сім'єю, ніхто не хотів визнавати мене Ломбарді. Скоро мене перестали запрошувати на родинні свята, і я повністю втратила своє місце. Однак, я не могла так просто здатися, тому почала працювати у п'ятнадцять років.
Спочатку я клопоталася у бібліотеці. Коли мій батько був ще живий, ми проводили там багато часу разом, тож вона стала мені другою домівкою. Тому, коли бібліотекар раптово пішов через хворобу та звільнилася вакансія, я взяла ці обов'язки на себе, хоч і довелося задля цього попотіти. Смішно було довірити цілу бібліотеку п'ятнадцятирічній дитині, але тут прізвище Ломбарді стало мені у нагоді.
Мені подобалася організація і замовлення книжок, які в мене просили відвідувачі, тож це давалось нескладно. В результаті моєї старанної і кропіткої роботи, бібліотека ставала все приємнішим місцем, а мене вперше почали помічати.
Згодом, крок за кроком, я почала брати на себе обов'язки дому. А коли мені виповнилося вісімнадцять років, я вже відповідала за всі справи дому Ломбарді. Це була важка праця. Брати мого батька були просто пихатими дворянами, які жили у своєму ідеальному обмеженому світі, а мої кузени були звичайними пройдисвітами, які, то і діло, потрапляли у різні халепи.
В рік, коли мені виповнилося дев'ятнадцять років, дідусь захворів, і мені доручили його доглядати. Це не дивно: я єдина добре зналася на сімейних справах. Дідусь був шокований моєю здатністю швидко навчатися і безпомилково виконувати всі обов'язки, на відміну від інших кузенів, які були не великого розуму від народження.
— Якби я тільки раніше дізнався, що ти така розумна дитина!
Коли симптоми хвороби погіршились, дідусь то і діло зітхав, думаючи про майбутнє родини.
— Я би передав родину тільки тобі... — сміявся він кожен раз і знову зітхав.
— Нічого би не змінилося, дідусю.
— Чому ти так думаєш?
— Бо я незаконно народжена. Як я можу стати Головою родини з таким походженням?
— Ні, Флорентіє, — твердо мовив він, хитаючи головою. — Ти Ломбарді. І будеш Ломбарді доки в тобі тече хоча б крапля нашої крові.
Однак розкаяння були вже запізні. В'єз, старший син мого діда, вже рахував дні до того, як стане Головою дому. Але я не сказала б, що останні три рокі, які я провела з дідом, були марними. Протягом нашого спілкування я нарешті змогла відчути родинне тепло вперше з того часу, як помер мій батько.
— Вибач, Флорентіє. Мені треба було краще піклуватися про тебе. Адже ти моя онучка... Пробач мені, — гірко мовив він.
Цього виявилось достатньо. Вся образа, яка не відпускала мене з дитинства, — за те, що ігнорував, що дозволив забути, — просто зникла після цих щирих вибачень.
Він зробив все можливе для родини Ломбарді. Він жадав, аби його родина досягла великих висот.
Я працювала ночами і думала, що насправді не так вже й погано виправляти помилки кузенів.
Мені подобалося бути частиною родини Ломбарді.
Проте...
— Забирайся звідси! Ти знаєш, що повинна зробити. Не змушуй мене тобі пояснювати, Флорентіє, — сказав В'єз одразу після похорон дідуся. Він кинув сумки з речами мені під ноги. — Я терпів тебе через твого батька, але більше не хочу бачити. Не можу повірити, що дозволив тобі тут так довго пробути.
...я занадто довго чекала.
Ти що, зовсім сліпий? Невже не бачиш, що я зробила для сім'ї? Скільки би я не намагалася, щоб я не робила, цього завжди було недостатньо. Я все ще не була Ломбарді.
— Можете забрати в мене прізвище «Ломбарді», але дозвольте працювати на родину. Я потрібна тут, — промовила я до огидного кумедні слова.
В'єз тільки зареготів.
— Ти так і не зрозуміла? Не смій повертатися!
Ось так мене і вигнали.
Я так і не отримала ніякої спадщини, хоча була Ломбарді. А вже через два роки ці йолопи повністю зруйнували все, що можна було.
Таку видатну родину! Прекрасний рід Ломбарді, якому я присвятила свою молодість!
Бам! — грюкнула склянка, яку я різко поставила на стіл.
Власник бару невдоволено глянув на мене, але мені було все одно: гнів став нестримуваним.
— Тож, Другий принц все таки досягнув вершин, га?
На Другого принца, Фереза Брівачау Дюрелі, з дитинства всім було начхати, бо його мати була звичайною покоївкою.
Ніхто навіть подумати не міг, що принц, який за чутками ще у дитинстві помер у покинутому маєтку, насправді досягне таких успіхів. І, будучі неймовірно талановитим, він закінчив Імперську Академію найкращим учнем і як держслужбовець, і як військовий офіцер, завдяки чому його нарешті помітив батько — Імператор. Це не все! Завдяки своєму шарму Другий принц залучив до себе увесь парламент, в тому числі тих, кого туди просунули Перший принц і його матір, Імператриця.
Ехх.
Ломбарді ніколи не збанкрутували б, якби тільки зробили правильний вибір.
— Гей, налийте мені ще!
Скільки би я не пила — не могла загасити лють глибоко всередині.
— Тільки сліпий не побачив би, що до цього все йшло. Очевидно, що Другий принц став би Імператором, бо Перший принц тільки і робить, що пиячить і грає у карти.
Але ці бовдури Ломбарді не бачили цього. Мабуть, тому що самі грали в карти з Першим принцем за одним столом.
Врешті-решт, Другий принц все таки став Наслідним принцем після смерті Імператора, і для Ломбарді, які підтримували Першого принца, це стало нищівним ударом.
— Хах... Час додому.
В голові паморочилось від випивки. На щастя, домівка, яку я орендувала, знаходилась лише в двох кварталах від бару. Я лишила гроші на стойці й пішла додому.
— Покидьки. Безмозкі бовдури. Нікчеми, — бурчала я на спливаючі в голові образи родичів.
Ковзь.
Я оступилась і хитнулась, гойдаючись і щосили намагаючись не впасти. Але тільки я випросталась, опинилась перед каретою, що мчала прямо на мене.
Ігого!
Щось сильно вдарило мене в спину, і я перестала будь-що відчувати, тільки чула цокіт копит вдалині.
Іронічно. В минулому житті померла, потрапивши під машину, в цьому — під екіпаж.
Я опустила очі і побачила своє тіло, що вже лежало на землі. Зовсім скоро настала темрява.
Далі
Розділ 2
— Батьку?.. Чоловік з брунатним волоссям, близько тридцяти років, читав книжку. — Бать... ні... тату? Смарагдові очі, так схожі на мої, подивилися на мене. — Що сталося, Тіє? — від знайомого голос, мурахи побігли по шкірі. Стривайте, це по-справжньому? Аромат старих бібліотечних книг був занадто реальними для передсмертних спогадів. Я кілька разів блимнула очима, намагаючись зрозуміти, що відбувається. Чому я раптом опинилась в бібліотеці маєтку, замість того, щоб помирати на брудній брущатці на вулиці, де мене збив екіпаж? І чому полиці такі величезні, а стіл — високий? — Тіє? Коли останній раз мене так лагідно кликали? Я дивилась на нього і ледь не плакала. Мій татусь був молодим, саме таким, яким я його пам'ятала. — Тіє, все добре? Не знаю що відбувається, але мені треба звідси тікати. — Так-так, мені дещо треба з моєї кімнати, можна я піду? Батько нахилив голову, кивнув і ніжно промовив: — Звісно, йди. Піти з тобою? — Н-ні! Я сама схожу. — Ха-ха, а ти сьогодні активніша, ніж зазвичай. Будь ласка, будь обережною. — Так, скоро буду, залишайся тут! — сказала я, зістрибнула зі стільця й побігла так швидко, як могла. Мимохідь кинула оком на бібліотеку — вона була в старому вигляді: тому, що був ще до того, як я стала бібліотекаркою і переробила все на свій манер. Дивно! Дуже дивно! Я бігла геть від бібліотеки знайомими і водночас чужими коридорами. Моя кімната була далеко, тому я вбігла в першу-ліпшу відчинену. Тут виявились лише ліжко і простецькі меблі. Здається, вона нікому не належить. Це, мабуть, гостьова кімната, але це зараз неважливо. В маєтку була нескінченна кількість пустих кімнат, які могли вмістити в собі принаймні місто. — Дзеркало! Так, дзеркало! На щастя, в кутку кімнати стояло високе видовжене дзеркало. Але щоб дійти до нього, довелося зробити набагато більше кроків, ніж я розраховувала. Та коли я випросталась перед дзеркалом, то зрозуміла чому. — Чому я така маленька?! Моє тіло було кумедно маленьке, я навіть не досягала третини дзеркала, яке було зроблене по зросту середнього дорослого. Поглянула вниз: на дві невеличкі ладоньки, як кленові листочки, дитячий животик і пару маленьких ніжок. — Скільки мені років? І навіть спитати нікого. Трохи подумавши, я підняла спідницю свого плаття. — На восьмий день народження я впала й поранилася! Тоді я бавилась у саду й впала, сильно пошкодивши коліно о гостре каміння. Рана була настільки серйозна, що всі свої останні роки до двадцяти п'яти я так зі шрамом і ходила. — Немає. Шраму немає. Бліда шкіра коліна була гладенька і зовсім неушкоджена. — Тоді мені ще немає восьми років... Я знов подивилася у дзеркало. Звідки на мене все ще дивилася маленька дитина. Я пережила смертельну аварію, дивно, що не лишилося шрамів, але те, що я повернулась в минуле — ще дивовижніше. Навіть якщо я реінкарнувала, було важко в це повірити. Це моя перша подорож у минуле. Ноги задрижали, і я присіла на ліжко, що стояло поряд. Вікна маєтку Ломбарді були розташовані доволі високо, через свій маленький зріст я небагато могла з них побачити. — Я дійсно повернулася у минуле, — прошепотіла я, роздивляючись кремезні зелені дерева, що хитались в глибині саду. Дядько В'єз зрубав їх, коли став Головою сім'ї. Сказав, ніби вони псували зовнішній вигляд маєтку, але насправді він просто збутися того, що так плекав дідусь. Пізніше стало відомо, що ці дерева були подарунком першого Імператора до закінчення будівництва маєтку. В'єз був найстаршим сином і так званим Головою, але й гадки не мав, наскільки важливі були ці дерева для родини. — Дурень ти, В'єз. Я не знала про що взагалі думав дідусь, та В'єз взагалі не підходив не роль Голови. Власне, як і мій другий дядько – Лорел. Якщо В'єз був людиною обмеженою і нетерплячою, то його молодший брат Лорел був як маленьке цуценя: завжди робило все, що накаже старший брат. Єдиний, хто спроможний був стати Головою родини – мій батько, Ґалаган. Він був вдумливою, тендітною й дуже освіченою людиною. Навіть планував отримати ще одну освіту. Але він рано помер, тому дідусю нічого не залишалося, крім.... Стривайте. — Мого батька... можна врятувати? Тоді батько помер через невиліковну хворобу перед моїм одинадцятим днем народження. На той час не було ліків і ми нічого не могли вдіяти, але лише за декілька років один лікар все таки винайшов їх. — Я можу врятувати свого батька! — тіло дрижало від надії і радості. На очі навертались сльози. Я не маю знову втрачати батька. Його можна врятувати. Не доведеться бачити, як він помирає в такому ранньому віці. Божевілля, але якимось чином я дійсно повернулась у минуле. Мене осяяло. — Тоді, невже є можливість й Ломбарді зберегти? З бібліотеки було видно основну чотириповерхову будівлю маєтку і декілька інших прибудов. Можна було бачити гостей, прислугу й інших людей, що працювати в маєтку. І все це припинило своє існування. В спогадах сплило, як хмурі імперські лицарі зачиняють ворота пустого маєтку просто переді мною. — Перш за все, не можна допустити, щоб В'єз став Головою родини. Будучи наступним Головою, він підтримуватиме Першого принца. Рабіна Анґенас, мати Першого принца і Імператриця Ламбурзької імперії, була кузиною Сери, дружини В'єза. З такими родинними зв'язками він неминуче підтримували б її сина на посаді Наслідного принца. Перший принц, на відміну від свого батька, Імператора Йованеса, не міг справитися з такою владою і відповідальністю. В'єз цього не розумів та сліпо підтримував Першого принца. І недостатньо йому було просто його підтримувати. Ні! Треба було обов'язково шантажувати Другого принца й намагатись йому зашкодити! Якби не це, Ломбарді залишались би у безпеці. Мені здавалось, що я зможу переконати В'єза, але згодом я зрозуміла, що нічого не вийде. Якби мені все ж вдалося, він би не зруйнував Ломбарді так швидко. Тоді хтось інший повинен стати наступним Головою. «Я би передав родину тільки тобі...» — в пам'яті сплив голос дідуся зі звичним зітханням. Він часто повторював це, коли хворів. — Мені?.. Невже варто спробувати? Я усміхнулася. Звучало, як наївна дитяча мрія. Поки я допомагала дідусю зі справами родини, не один раз задумувалась над тим, що краще я стану Головою, ніж В'єз, який тільки й робив, що псував всі мої намагання покращити стан сім'ї. Взагалі, будь-що, що я робила, все одно було краще того, що коїв дядько. — Я принаймні не помилялася щодо Другого принца. Тоді й родина буде у безпеці. Адже Другий принц все одно стане Імператором... Тоді чому б не допомогти йому в цьому? Якщо ми зблизимось, це може стати Ломбарді в пригоді. Навіть більше. Я знаю, що відбудеться в наступні 20 років. Якщо скористаюся цими знаннями на свою користь, зроблю родину Ломбарді сильнішою. Я власноруч захищу свою любу родину. Вирішено. — Я зроблю це. Родина розвалиться, якщо ніхто не буде керувати нею, як слід. Сотні років історії великого роду будуть марно втрачені. Я не можу цього допустити. — Я стану Головою Ломбарді. Або допоможу своєму батькові стати наступником дідуся. Аби тільки ним не стали В'єз чи Лорел. — Тоді... Я відкинулася назад на ліжко і задумливо зітхнула. *** — Голова викликав пана Ґалагана до себе в кабінет, юна леді, — пояснив бібліотекар, коли я повернулась і не знайшла тата, де полишила його в останнє. Старого сивого бібліотекаря звали Брошуль. Саме його наступницею я стала, коли він звільнився через хворобу. Він був вельмишановним професором в академії, але вирішив працювати на Ломбарді. — Дідусю-бібліотекарю. Якби я була у своєму справжньому віці, то ніколи б не сказала Брошулю таку дурість, враховуючи те, наскільки він шановна людина. Але хто мені що скаже? Я ж дитина. — Будь ласочка, дайте мені книжку. — Яку книжку ви хочете? Коли я сказала назву, Брошуль здивовано вирячився на мене. — Це, раптом, не пан Ґалаган попросив вас її взяти? — Ні, це я хочу її почитати. Не дивно, що Брошуль здивувався. Але я впевнено дивилась на нього й чекала. Понад усе в минулому житті я хотіла прочитати цю книгу. Однак не змогла, бо вона виявилась надзвичайно коштовною й цінною. Зовсім скоро я полишила бібліотеку з важкою книжкою в руках. — Піду до кабінету, а доки чекатиму батька — почитаю. Я запитала у однієї зі слуг, який сьогодні день тижня, і, як виявилось, була середа. Дідусь завжди проводив невеличкі зустрічі зі своїми трьома синами і дочкою в цей день тижня. Але час зустрічі кожен раз змінювався, тому татусь з братами і сестрою повинні були весь день залишатися в маєтку й чекати, поки їх покличуть. Ніхто не смів висловити невдоволення з цього приводу, бо в маєтку Ломбарді влада дідуся була абсолютною і беззаперечною. Я йшла по головній будівлі, й спинилась в коридорі біля кабінету. Я часто приходила сюди, коли допомагала дідусю з роботою. Але, чомусь, з точки зору дитини це місце мало інший вигляд. Я хотіла ще оглянути головну будівлю, але вирішила спочити коло вікна. Відстань від бібліотеки до кабінету була надзвичайно великою, особливо для мого нового тіла. Воно було слабким і швидко втомлюватися. Та коли я вирішила здрімнути... — Гей, напівкровко, — почувся нахабний дитячий голос.
Читати
Відгуки
Наразі відгуки до цього розділу відсутні!
Зареєструйтеся або увійдіть, аби лишити Ваш коментар!