Хвиля чудовиськ все насувалася. Я зібрав усю силу п’ятнадцятого рівня у ногах, і щодуху кинувся уперед.
Повсюди бігали щури, рогаті ґроли вистрибували з неочікуваних місць.
Моя шкіра, попри п’ятнадцятий рівень витривалості, збирала на собі все нові синці та подряпини від їхніх атак.
[Ви застосували закладку номер один]
Аура Нам’унового Затемнення вкрила моє тіло, і я відштовхнув усіх чудовиськ, що напирали на мене спереду.
Чиїсь гострі ікла вп’ялися у плоть, — кілька щурів дісталися до мого стегна. Але я не зупинявся, знову і знову переходив на біг.
Он там. Нарешті попереду виднілася початкова стіна. Я стрибнув над щурами і побачив сяючу зелену зону для двох людей.
А дідька лисого…
[Зелена зона 1/2]
Дехто вже її зайняв.
Я забув про чудовиськ, які наближалися ззаду і вилупився на нього. У зеленій зоні стояв той, кого там не мало бути.
— Агов.
Він повернувся до мене.
— Може, давай на вихід? Тобі ж не обов’язково там ховатися.
— Зайві проблеми. Я втомився.
Я ледь не прописав цьому вилупку у табло. В голові не клеїлося. Переді мною стояв не той Чунхьок третьої регресії, про якого я читав.
Згідно «Способів вижити» Ю Чунхьок знайшов першу приховану зелену зону лише у четвертій регресії… Дідько. Невже він знав про це місце з часів другої регресії, просто автор про це не згадував? Тоді чому він нею не скористався в оригінальній історії?
Запізно я спохватився критикувати автора. В шию хекав виснажений Ґірьон, а ззаду, гидко сокочучи, наздоганяли щури. Я зазирнув Чонхьоку в очі, і ми практично одночасно промовили:
— Забери малого.
— Віддай мені дитину.
Хоч з чимось пощастило. Сузір’я точно почули ці мої слова.
[Зелена Зона 2/2]
Я посадив Ґірьона на платформу і значення на лічильнику зеленої зони змінилося. Тепер хлопчик був у безпеці.
— Хьоне! Куди ти? Хьоне!
Ґірьон відразу кинувся до мене, але Чунхьок притримав його рукою. Я махнув мечем на земляних щурів.
[Сузір’я «Лисий Генерал Правосуддя» заплющило очі]
[Сузір’я «Демоноподібна Суддя Полум’я» спостерігає за вами з вогкими очима]
В останній момент мені здалося, що Чунхьок зиркнув на мене.
Я ж казав, що ти загинеш.
Хвиля з чудовиськ вже практично нависала наді мною, а зелених зон більше не лишилося.
— Я не помру.
Проігнорувавши їхні пащі та пазурі, я всунув руку у кишеню. Зоря мені свідок, я до останнього не хотів його використовувати. Не мав способу впевнитися у відсутності побічних ефектів. Але тепер лишалося сподіватися на Четверту Стіну.
Це ж?..
Очі Чунхьока здивовано смикнулися. Невже цей регресивний мене розкусив? Що ж, якби не він, то я про цей метод так і не дізнався б.
Я поглянув на білий камінчик, що сяяв на моїй долоні.
[Кристал примари]
Предмет випав мені під час полювання на примар по дорозі на Чунмуро.
Сотні щурів почали вгризатися в моє тіло. Кров виступала з численних неглибоких ран і зовсім цебеніла з плеча, яке один з ґролів проткнув своїм рогом. Коли моє тіло почало стрімко втрачати здатність опиратися, я поклав білий камінь на язика.
З рота почало виходити щось на кшталт пари. Потім ця пара збилася в туман і оповила мене.
[Привітна в’язниця активована]
Тієї миті що щури, що ґроли перестали на мене нападати.
Усе навколо викривилося. Ця платформа, Ю Чонхьок, Ї Ґірьон, який озивався до мене.
Я став «привидом».
***
Докча.
Як тільки пролунав материн голос, я відразу усвідомив — це був сон.
Я спробував ігнорувати видіння, але цього разу виходило складніше. Підлога перетворилася у трясовину і засмоктала мене.
[Ефект Четвертої Стіни тимчасово ослаб через надмірне занурення]
Епізоди з пам’яті спліталися у спогади, хотів я того чи ні.
Вітальня, просякнута кров’ю, холодне тіло чоловіка, спина жінки, що схилилася над трупом. Ні. Тільки не ці спогади. Мені не можна в них поринати.
Я відчайдушно захитав головою, і видіння перед очима розвіялися. Клята травма…
Якраз оцих спогадів я бачити і не хотів.
Саме тому я до останнього уникав поїдання Примарного кристалу. Цей предмет тимчасово перетворював користувача на «привида» і робив невидимим для чудовиськ, але натомість підсилював психологічну травму.
Саме через цей побічний ефект я не поділився ним з компаньйонами. Ця штука будь-кого з них, окрім мене, могла б довести до божевілля.
Наперекір шаленому головному болю, я пообіцяв собі триматися.
Тепер я переконався у силі Четвертої стіни. Ця здібність могла стримати побічну дію цього кристала. Таке не під силу навіть Ментальному бар’єру. Звідки вона взялася? Якщо мої здогадки вірні, ця здібність…
Ю Чунхьок? Ю Чунхьоку, це ти?
Я подумав, що мене знову здолала травма, але голос виявився чужим. Його породили не мої спогади. Я озирнувся і побачив дивну жінку.
Ти не Ю Чунхьок. У тебе зовнішність корейця, але хто ти?
Вродлива іноземка з білявим волоссям, зовсім юна, низького зросту. Дівчина вирячилася на мене, ніби побачила привида, і довго не зводила очей.
Ти… Не розумію. Я безліч разів зазирала у майбутнє, але жодного разу не бачила у ньому тебе…
У її лівому оці вирував зловісний червоний вихор. У пам’яті спливли сторінки із роману. Я згадав цю людину. Ні, не так: я просто не міг її не згадати.
[Ви застосували виняткову здібність «Список персонажів»]
[Персонаж Анна Крофт використовує Ментальний Бар’єр Рів. 6]
[Список персонажів ігнорує Ментальний Бар’єр Рів. 6]
[У системі забагато інформації про цього персонажа. Конвертуємо Список Персонажів у Список Зведень.]
[Зведення про персонажа]
Ім’я: Анна Крофт
Атрибут: Пророк (Легендарний), Рятівник (Легендарний)
Виняткові здібності: Провидіння майбутнього Рів. 5, Провидіння минулого Рів. 4, Проникливість Рів. 8, Ясновидіння Рів. 4, Майстерне володіння магією Рів. 4, Ментальний бар’єр Рів. 6, Розпізнавання брехні Рів. 7, Око великого демона Рів. 1…
Жінка, яка ігнорувала обмеження простору і вільно входила у свідомість інших людей. Та, хто бачила майбутнє і намагалася сконструювати інше майбутнє для цього світу. У «Способах вижити» йшлося лиш про одну таку людину.
— Анна Крофт.
Звідки тобі про мене відомо?
Вона вирячилася на мене.
— Я пророк, — тихо відповів я.
[Персонаж Анна Крофт застосувала Розпізнавання брехні Рів. 7]
[Розпізнавання брехні підтвердило хибність вашого висловлювання]
Дійсно, справжнього пророка я обдурити не міг.
Зізнавайся. Хто ти?
Вона міцно зімкнула свої тонкі губи, мов не могла з чимось змиритися.
Я мав загальне уявлення про те, як розвиватимуться події. Ця жінка помітила мою присутність, ймовірніше тому, що дія Четвертої стіни тимчасово ослабла. Якщо ця здібність працювала так, як я собі це уявляв…
Між іншим… Її запитання мене розчарувало.
— Ти правда не знаєш, хто я такий?
Що?..
— Хіба не тобі я надсилав ядро іхтіозавра?
Губи Анни повільно розімкнулися.
— Ти ж імплантувала собі «око великого демона» за допомогою сили того ядра. Хіба не так?
Т-тоді це ти? Той, хто просив Зламану віру?..
Око Великого Демона. Це той самий захмарно-дорогий предмет за мільйон монет, який придбав діамантовий спонсор цієї жінки. Я їй заздрив.
Ти! Як тебе звати? Як…
[Дія виняткової здібності «Четверта стіна» повільно відновлюється]
Чому… Чому я нічого не бачу?..
Її погляд потьмянів. Ефект Ока Великого Демона, яке могло проникати у свідомість інших, ослаб, і її постать почала танути.
— Одного дня наші шляхи перетнуться, — я помахав їй. — Чекай на мене на своїй стороні світу.
[Виняткова здібність Четверта стіна повністю відновила свою дію]
А Анна остаточно зникла.
Я полегшено зітхнув. Вже під час розмови з Анною Крофт я відчув, що мій дух нестабільний. Не дуже добре.
[Вплив здібності спричинив імунітет до Привітної В’язниці]
Чорт забирай, чому так пізно?
Я відчув, що приходжу до тями.
Дискомфорт зник не відразу, але значно ослаб. Я глибоко увібрав у легені повітря, повільно його видихнув і для ментальної розминки розклав по поличках стрижневі факти:
Я Кім Докча. Світ знищено. «Способи вижити» стали реальністю. Я вибрався із… Привітної В’язниці. Я з’їв Примарний кристал і на деякий час перетворився на привида. Я зробив це, щоб уникнути атак підземних істот. Так, усе вірно. Тож… саме так виглядає цей світ.
Дія Примарного кристала спотворювала сприйняття часу. Мені стало неспокійно.
Що сталося з Саною, Хьонсоном і Хівон? Бісів Чунхьок, чи вбив він Ґірьона? Чи тривав ще Третій сценарій? А що як навколо мене все ще снували щури? Чи оточили ґроли, щоб роздерти моє тіло?
Якщо так…
Хьоне…
Будь ласка…
Докча-ссі!..
В пам’яті зринули знайомі голоси.
[Застосовано виняткову здібність «Розвіювання» Рів. 1]
Так, настав час повертатися.
***
Я насилу виштовхнув із грудей повітря. Щось м’яке торкнулося щоки.
— Докча-ссі!
Туман розтанув, і мій зір відновився. Першим я побачив обличчя Сани, а за нею – схвильованих Хьонсона та Хівон.
— Сценарій?..
— Скінчився, Докча-ссі. У нас вийшло. Ми змогли!
Зрозуміло. Ми правда змогли.
Помітивши, як усі нетерпляче мнуться на місці, я спробував поворухнутися. Після довгої та напруженої битви м’язи майже не слухалися.
— Зарано… радієте.
— Що?
— Ми пережили всього один день, третій з початку сценарію… — я спробував підвестися, але не зміг, і Хьонсон мене підхопив.
— Докча-ссі! Не можна! Ти ж зовсім не спав.
— Котра година?
— Опів на дев’яту ранку. Сценарій закінчився пів години тому.
Восьма тридцять… На щастя, я не так багато пропустив. До речі про пропуски.
— Де Ґірьон?
— А, він…
Я помітив його раніше, ніж Хівон встигла договорити. Ґірьон стояв навпроти Чіхє та Чунхьока, всього за кілька кроків від мене.
О, ні… Що цей вилупок Чунхьок задумав?
І тут я згадав, як Чунхьок здивувався, коли побачив мою команду. Невже, коли він використав Очі Мудреця, то побачив…
— Коли… Ти обрав? Очевидно, ніколи… раніше.
Через побічну дію каменю, я не міг зосередитися на голосі Чунхьока. Далі заговорив Ґірьон:
— Все добре.
— Впевнений, що не хочеш піти зі мною?
— Так.
— Зі мною ти станеш набагато сильнішим, ніж з ним. Не передумав?
— Не передумав.
— Наївне дитя… — Чунхьок насупив брови і глянув у мій бік.
[Другий ступінь виняткової здібності «Точка Зору Всезнаючого Читача» активовано!]
Щасливець… Нехай трохи поживе — ще пригодиться.
Дуже хотілося йому відповісти, але сил навіть на це не стало.
— Докча хьоне!
Помітивши, що я прийшов до тями, заплаканий Ґірьон кинувся до мене. А думки Чунхьока продовжували лунати в голові:
Відтягувати час більше не вийде. Мені потрібно завершити атаку сьогодні. Інакше…
Атаку?.. Про що він?
Дайте подумати… Шляк би його, геть виснажився.
Я розслабив усе тіло і припав щокою до її м’якого стегна.
— Ю Сано-ссі…
— С-слухаю!
— Вибач, я трішки посплю…
Затим я провалився у сон. Солодкий сон без снів та видінь.
***
Дві години потому я отямився.
[Агов, не спи, а то замерзнеш!]
Я розплющив очі від чийогось набридливого голосу. Цього разу моя щока лежала на чомусь набагато твердішому та жорсткішому, ніж раніше.
— О… Докча-ссі прокинувся.
Губи, складені у посмішку. Зверху на мене дивилася Чон Хівон.
— Ю Сана-ссі пішла перепочити. Ми всю ніч не спали.
Я повернув голову на інший бік. Там, спершись на стіну, спала Сана. А у Хівон либа від вуха до вуха:
— До речі, як тобі ніжки Хьонсона? Зручні?
Я підняв очі і побачив, як наді мною пускає слину сплячий Хьонсон.
— Сьогодні вранці… обов’язки виконуватиме приставлений офіцер…
А я ще подумав, чому у мене така висока подушка, а це виявилися ноги Хьонсона. Армійська подушка із запахом крові.
— Докча хьон…
Я відчув щось важке на животі і поглянув униз. Там, спершись на мене, спав Ґірьон.
Обережно піднявшись, я почув голос Біхьона:
[Ха-ха, продер оченята? Ну то тримай.]
У вухах задзвеніли повідомлення.
[Сузір’я «Демоноподібна Суддя Полум’я» журиться через вашу травму]
[Сузір’я «Глибинний Дракон Чорного Полум’я» цікавиться вашим минулим]
[Сузір’я Таємничий Інтриган цікавиться вашою матір’ю]
[Сузір’я пожертвували вам 1800 монет]
Сучі сини та дочки. Намагалися зазирнути у моє минуле.
Повідомлення на цьому не завершилися.
[Ви пережили ніч на Чунмуро без зеленої зони]
[Ви отримали досягнення «Вік до світання» на станції Чунмуро!]
[Ви заробили 1000 монет в нагороду за досягнення]
[Усього монет: 22,650 М]
Я назбирав необхідну кількість. Не дарма ж пережив таку скрутну ніч.
— Який план на сьогодні? — спитала Хівон. — Все як учора, чи…
— Ні, не вийде. Такий спосіб працює тільки раз.
Хоча ми цілком могли б натрапити на випадкову зелену зону, на жаль, «Способи вижити» не мали інформації про місцезнаходження зон на четвертий день сценарію.
— Раз так… — її обличчя потьмяніло, але не впевнений, що від хвилювання.
— Сьогодні ми остаточно закінчимо третій сценарій.
— Що?
Я обережно переклав голову Ґірьона і підвівся.
Після почутих мною зранку думок Чунхьока, з’явилася потреба різко змінити план. Вчора йому не лишалося нічого, окрім як тягнути час. Але сьогодні такого вже не буде.
— Я вижену панів землевласників з їхніх ділянок.
— Як?.. — запитала Хівон, і я поглянув на Хьонсона, котрий досі міцно спав.
— Я приберіг секретну зброю на такий випадок.
Настав час станції Чунмуро змінити свого власника.
Далі
Том 2. Розділ 32 - Екстрена оборона
«Ї Хьонсон дрімав, як і будь-який офіцер на вахті». Вигадане мною речення, яке чудово вписувалося у «Способи вижити». Цілком можливо, що там з'явилося б і таке: «А, може, Ї Хьонсон не знав, що станеться з ним сьогодні». — Хьонсоне-ссі? — А, гм-м, щось я відключився на секунду. Докча-ссі, як ти? Зміг відпочити? — Так, я в нормі. До речі, ти говорив уві сні. Офіцер на вахті... — Е, правда? — Щось про рядового Ї Хьонсона... Хьонсон зашарівся. — Н-ну... Просто неприємні спогади із солдатського життя. — Солдатського? А хіба ти не офіцер? — Так... Мене ще сержантом перевели до третього підрозділу. — Чув, що це рідкість. Певно, тобі судилося служити в армії. Хьонсон засміявся. Я знав, що означає цей гіркий сміх. Мало хто годився для військової служби. Лишалися служити ті, хто не знайшов себе поза армією. Ідеальна нагода для комплімента. — Та все ж я радий, що Хьонсон-ссі з нами. — Що? — Мені завжди спокійніше, коли ти прикриваєш мене спереду. Здається, наче мене по-справжньому захищають. — Он як?.. Хьонсон зігнув губи у невпевненій усмішці. Ледь помітній, але втішливій. Обмінявшись люб'язностями, я відійшов від чоловіка. В оригінальній третій регресії із «Способів вижити» Хьонсон еволюціонував, захищаючи людей на станції Гимхо від банди Чольду. Але цим інцидентом скористалася Хівон. Сана, Хівон та Ґірьон наблизилися, і я повернувся до них. — Бачили, як треба? Просто повторюйте за мною. — Угу. Так-то... зрозуміло. Але навіщо нам це робити? Причина для цього була. [Персонаж «Ї Хьонсон» відчуває відповідальність] Об'єкт спостереження тим часом полірував свого щита, ні про що не здогадуючись. «Точка зору» була безчесною здібністю. Принаймні, коли мова йшла про «персонажів». — Я хочу йому допомогти. Останніми днями він якийсь понурий ходить. Хіба йому не стане краще, якщо ми його підбадьоримо? Це все було заради Хьонсона. Благородна Сана кивнула: — Як у приказці «і сова хвалить свої діти»? — Щось типу того. — Зрозуміла. Я спробую! На відміну від неї, Хівон дивилася на мене з недовірою. — Докча-ссі. — Слухаю. — А твій спонсор раптом не «Одноокий ворожбит»? — Це ще хто? — А ти не знаєш? Не знав, але десь зустрічав. На секунду мені навіть здалося, що Хівон могла виявитися автором «Способів вижити». Наприклад, Кун Є називали «Однооким Майтреєю». — Справа не у спонсорі. Це моя особлива здібність. Вона допомагає мені краще розуміти людей. — Не впевнена, що хочу знати, тож не стану запитувати. — Дякую. — Але ти коли-небудь використовував цю здібність на мені? Я ледь не видав себе мімікою. Мені дуже пощастило, що Хівон не мала Розпізнавання брехні. Я перевів погляд на Ґірьона і відповів: — Я використовую її лише на чоловіках. — Ой лишенько. Я не збрехав. Думок Хівон я не читав. Поки що. — Так чи інакше, а я попрошу вас усіх мені допомогти. Спершу Хівон-ссі, потім Сана, і на останок Ґірьон. Будь ласка, поговоріть з ним по черзі. — «Божечки, Хьонсон-ссі, ти наш рятівник». Щось типу цього? — Будь ласка, не скочуйся до театральщини. — Ех, я ж умру від сорому. Але Хівон мала це зробити. Щоб план спрацював, нам конче треба було добитися еволюції Хьонсонового атрибута. Якби я знав, що Чунхьоку так скоро перемкне в голові, я б запланував це раніше. Але, добре постаравшись, ми могли досягти результату вже сьогодні. І, справедливості заради, мої напарники справлялися досить непогано. — Хьонсоне-ссі, ти такий стійкий і надійний. Наче дуб. — Хе-хе, дякую, Хівон-ссі. До речі, «Дубе зелений» — це моя улюблена пісня. [Персонаж «Ї Хьонсон» пишається собою] — Я не питала. [Персонаж «Ї Хьонсон» трохи засмутився] — Не пам'ятаю, щоб колись зустрічала когось настільки доброчесного, як ти, Хьонсоне-ссі. — А... Ти перебільшуєш. Але все одно дякую, Сано-ссі. [Персонаж «Ї Хьонсон» почав переживати сильне почуття справедливості] — У хьона найкращі мускули. — Дякую вам усім. [Персонаж «Ї Хьонсон» почувається впевненіше] Нам пощастило, що Хьонсон такий простак і пусті похвали на нього працювали. Після кількох подібних розмов вміст системних повідомлень змінився. [Персонаж «Ї Хьонсон» очікує на нагоду розвинути свій атрибут] Добре. Усе минуло без ускладнень. — Але мені здається, ми занадто напосіли на Хьонсона-ссі... — дещо стурбовано зауважила Сана. Вона проявляла неабияку доброту. Навіть у такій ситуації Сана щиро турбувалася про почуття оточуючих. Такої здібності я не мав. — Можливо, трішки. Але це необхідно. Деякі люди у цьому світі тим сильніші, чим більшу відповідальність на них покладають. — А... — Не хвилюйся. Що ще... Ґірьоне, ти зробив те, що я просив? — Так, хьоне, — відповів хлопчик, що якраз сидів біля Сани. На його голові, ніби дві пари антен, розмістилися двоє тарганів. — Та нуна, вона на першому поверсі. — Дякую. З Хьонсоном розібралися. Настав час переманювати до себе юні таланти. Лишивши товаришів внизу, я вийшов на сходи. Члени кооперативу на наступному поверсі відразу мене привітали. — Ха-ха, і хто ж тут у нас? Невже це той самий незаконний квартирант? Я нічого не відповів. — Подивіться на нього, прийшов, живий-здоровий. Невже правда вижив учора без кімнати? Тобі Ю Чунхьок поміг? Я проігнорував їх і пішов далі. Члени кооперативу продовжували лити на мене помиї, впевнені у тому, що я їх боявся. — Признавайся: важко жити з Чунхьоком? Вступай у кооператив. Пільду-ссі тебе прийме. Їхні пропозиції хвилювали мене менше всього. Я рахував порожні кімнати на кожному поверсі. Одна, дві, три... Щоб план спрацював, я не мав права прорахуватися. — Звісно ж, за умови, що ти приведеш до нас тих двох молодиць. Усього лишилося одинадцять зелених зон — значно менше, ніж вчора, і досить близько до необхідної для плану кількості. — Алло, гараж. Ти мене слухаєш? — Слухаю, слухаю. Передай йому, що я подумаю. Члени кооперативу перезирнулися і захихотіли. Хай сміються, поки можуть. Я став підійматися ескалатором, як раптом мені до шиї приставили клинка. Я майже не відчув його наближення. У початкових сценаріях лиш одна здібність могла так добре приховувати чиїсь рухи. [Примарна хода] — Я розчарована, дядьку, — Чіхє. Гордовита дівчина і неперевершений боєць. «Вірний воєначальник» обрав її не просто так. — Знаєш, що сталося з жінками, які пішли на угоду з ними? — Знаю. — Справді? То чому не повбивав їх учора? Я стенув плечима. — Забери залізяку. Треба поговорити. — Поговорити? Ти заради цього до мене прийшов? — Так. Чіхє сховала меча і пішла вперед. Я рушив за нею. Ми пройшли від першого поверху до турнікетів на виході. Нарешті, після довгої прогулянки, зупинилися. — Кажи, чого прийшов. — А чому ти тут стоїш? — Вчитель наказав захищати це місце. — Захищати?.. — Тому далі я тобі пройти не дам. Чіхє вказала на турнікет і демонстративно провела пальцем по шиї. Я глянув на прохід у неї за спиною. Там знаходилися кілька пронумерованих виходів, але не всі з них вели на поверхню. У мене раптом з'явилося погане передчуття. Цей довбень Чунхьок... Він же не пробував той спосіб? Існувала лише одна причина, чому б він вирішив захищати це місце. Поки проходив цей сценарій, він намагався зачистити «приховане підземелля» Чунмуро. Зачистити «приховане підземелля». Звучало ніби добре, особливо, якщо це підсилювало головного героя, але проблема полягала в тому, що в оригіналі Чунхьок так не спромігся пройти його аж до кінця своєї третьої регресії. А це означало, що я мав закінчити усе якнайшвидше. — Мені потрібна твоя допомога. — Моя? — Сьогодні я розіб'ю групу Ґона Пільду. — Ти це серйозно?.. Чіхє втупилася у мене очима так, ніби в саму душу гляділа. [Ви стали краще розуміти персонажа «Ї Чіхє»] — Дядечку, у вас сил не хватить, щоб їх здихатися. — Навіть з твоєю допомогою? Чіхє стрельнула підборіддям вбік, ніби я задів її гордість. Таку реакцію варто було очікувати, адже вона вже кидала виклик Пільду в перший день, коли прийшла на станцію. Після чого втекла. Якби Чунхьок її тоді не врятував, вона б загинула. — Я маю план як це зробити. І у мене все вийде, якщо ти допоможеш. — Вчитель наказав мені лишатися тут... — Якщо відмовишся, більшість людей на станції загине. — Вони й так загинуть. — Це Чунхьок тобі сказав? Вона сіпнулася. — Хлопчина з яким ми вчора розмовляли не пережив ніч. Розумієш? — Я й без тебе знаю... — А міг би й пережити. Сьогодні ходив би за нами хвостиком і розповідав про Чунхьока. — Це не... — Це Ю Чунхьок його вбив. Він міг його врятувати. Від сказаного у душі не ладналося. Я раптом усвідомив, що не дуже відрізнявся від Чунхьока. Потяг метро, станція Гимхо: усюди я ставив власну безпеку вище життя людей, яких міг би врятувати. Проте навіть лицеміри могли говорити правду. — Я бачив трансляцію твого сценарію, коли був у метро, — тендітні плечі Чіхє здригнулися. — Трансляцію того, як ти вбиваєш свою подругу, щоб вижити. — Досить... — Я знаю, що ти не хотіла цього робити. [Персонаж «Ї Чіхє» втратила душевну рівновагу] — Та що ти взагалі знаєш? — Я знаю те, що я знаю. Звісно ж, я не знаю, це я так, до себе, — тиша у відповідь. — Але раз вже заговорив, хочу от що сказати: якщо сьогодні відвернешся від них, шкодуватимеш про це до кінця життя. У цьому я впевнений. [Персонаж «Ї Чіхє» переживає нестерпний біль] Я нічого не знав про Чіхє як «людину», але добре розумів її як «персонажа». Ця дівчина стала вірною підлеглою Ю Чунхьока. Але ця історія мала статися у майбутньому, а не зараз. Зараз вона просто захоплювалася силою Чунхьока, але відрізнялася від нього на фундаментальному рівні. Після кількох хвилин тиші Ї Чіхє наважилася запитати: — Якщо допоможу, люди житимуть? — Не всі, але дехто виживе. — Що я маю робити? — Я почну сьогодні о сьомій вечора... Я поділився з нею планом. Щоб усе спрацювало, Чіхє потрібно було робити те, що я скажу. Від почутого у неї відвисла щелепа і викотилися очі. — Ти нормальний? Ти правда це зробиш? — Так. — Чесно кажучи, я не вірю, що це спрацює. Кажу відразу: не впевнена, що зможу тобі допомогти. — Вибір за тобою. Я був упевнений, що Чіхє, попри відмову, все одно прийде. Саме таку людину обрав «Вірний Воєначальник». [Сузір'ю Таємничий інтриган подобається ваша зухвалість] [Вам пожертвували 100 монет] [Ви подобаєтеся спонсору Ї Чіхє] [Вам пожертвували 100 монет] Так я завершив усі приготування.
Читати
Відгуки
Наразі відгуки до цього розділу відсутні!
Зареєструйтеся або увійдіть, аби лишити Ваш коментар!