Здається, билися ми цілу вічність.
[Тепер ви можете активувати ексклюзивну навичку «Закладка»]
[Активовано другу закладку]
[Навичка Закладка має низький рівень. Час її використання скорочено]
[Період активації: 1 хвилина]
Принаймні я мав це. Інакше у мене вже давно або кісток цілих не лишилося б, або кров уся запеклася б.
[Ви маєте низький рівень розуміння персонажа. Буде активована лише частина навичок персонажа]
[Активовано Володіння зброєю Рів. 1]
Але цього не трапилося. Точніше, я не міг цього допустити. Я викладався на повну, і, вигнічуючи із себе всі сили, пробивався крізь щупальця.
Різь!
Все майоріло перед очима. Єдине, що лишилося — яскраво-біле світло леза та відчуття, як воно розрізає плоть.
[Ваше розуміння персонажа «Ї Хьонсон» покращилося]
[Дію другої закладки припинено]
Тіло вмить поважчало, але я вклав все в останній удар. І через деякий час в повітрі пролунав тремтливий голос:
[Ш-шановні с-сузір’я… Ви це бачили? М-мені ж не здалося?..]
Це був докебі Бірю, приголомшений настільки, що геть забув про свої обов’язки. Дивуватися й справді було чому.
[Кілька сузір’їв не вірять власним очам]
[Сузір’я «Глибинний Дракон Чорного Полум’я» розлючено лається]
Адже переді мною з відрізаними щупальцями лежав могутній демон сьомого рангу.
[Сузір’я «В’язень Золотої Пов’язки» вдоволено зачісує своє волосся]
[Ви отримали 500 монет]
Земля була всипана обрубками щупалець. Всі підземні щури, що були поруч, або загинули, або повтікали під час нашої сутички. Один лиш Хранитель тіней розпластався на твéрді і, важко здіймаючи груди, сіпав губами.
— Кі… Кі-і. Кі.
З самого початку сценарію я усвідомлював, що не впораюся з демоном сьомого рангу. Я не мав сили, як Чунхьок, чи спонсора, як Хьонсон.
[Сузір’я з неврозом нав’язливих станів хвалять вашу завбачливість]
[Ви отримали 200 монет]
Але корисної «інформації» у мене було більше, ніж у будь-кого. І іноді «інформація» могла стати найпотужнішою зброєю у світі.
Дзень!
Якби не вона, я б не тримав у руках цей самий білосяйний меч.
[«Е-етерний клинок» у вступних сценаріях… С-сузір’я, мої очі мене не обманюють?]
На щастя, язикатий докебі звільнив мене від необхідності пояснювати, що сталося.
Етерний клинок — передова техніка в арсеналі втілень, яких підтримують найсильніші сузір’я. У мурімських романах її часто називали «енергетичним клинком».
— Якщо точніше, це не справжній етерний клинок. Справжній набагато потужніший.
[Т-точно! Якщо так подумати, то Зламана Віра поглинула Чисту Енергію Білої Зірки і сформувала з неї клинок…]
Хоча б цей докебі мав кілька звивин у голові.
[Неймовірно… Такий кадр, і на каналі цього шибайголови Біхьона…]
Клинок Віри, мов тільки й чекаючи слушної миті, згас.
[Зламана Віра вичерпала свою міцність. Цей предмет більше не доступний]
Дуже шкода, але свою роль він зрештою зіграв.
— Давай сюди нагороду за завершення побічного сценарію.
[А-а, точно. С-секунду!]
Бірю метушливо потицяв пальцями у повітрі, після чого з’явилося вікно сповіщення.
[Ви виконали умови завершення побічного сценарію!]
[Ви отримали 500 монет]
[Кілька сузір’їв захоплюються вашим сценарієм]
Нагорода виявилася меншою, ніж я очікував. А втім, я ж не вбив темного хранителя.
[До речі, не збираєшся добивати того страшка?] — з очікуванням глянув на мене Бірю.
Я втомлено зітхнув, зиркнув на тушу темного хранителя, і милостиво кинув:
— Я дотримуюся ідеології не-вбивства.
[Н-не-вбивства?..]
— Я не вбиваю просто так.
[Сузір’я «Демоноподібна Суддя Полум’я» поважає ваші погляди!]
[Ви отримали 100 монет]
Звісно, це була брехня.
[Сузір’я «Таємничий Інтриган» хитро вам усміхається]
[Ви отримали 100 монет]
Бірю, затинаючись мовив:
[А-але ж хіба за його вбивство не встановлена велика нагорода? За те, що ти перший вб’єш демона сьомого рангу, я дам тобі сім тисяч монет! Ти усвідомлюєш, чого варті цілих сім тисяч монет?]
— Я його не вбиватиму. Відійди, мені треба відкрити скриню.
Я посунув роздратованого Бірю вбік. Моєю початковою метою тут було не вбивство хранителя тіней, тому…
Хрусь!
[Демона 7 рангу, «Темного Хранителя», було вбито]
Що?..
Спершу я побачив докебі, що ледь стримував регіт, і мертву тушу хранителя з ножем у грудях. А тоді…
— Ха-ха-ха! Тепер і я отримаю силу! Кіме Докча, сучий ти сину, що скажеш на це?
За руків’я ножа тримався не хто інший, як Мьон’о. Не важко було здогадатися, що сталося. Особливо, завдяки потоку сповіщень.
[Демона 7 рангу впольовано вперше!]
[Досягнуто неможливого подвигу]
[Ви отримали 8,000 монет]
[Учасники: Кім Докча, Хан Мьон’о]
Схоже, такі ж повідомлення отримав і Мьон’о. Мені дісталася лиш жменька монет, адже не я завдав вирішального удару, але…
Тим часом Мьон’о розпирало від щастя.
— Ідеологія не-вбивства? Дурень нещасний! Чого варте вбивство на згарищі світу? Таким, як ти тут не місце! Знаєш, ти…
Аж раптом Мьон’о затих. А ось і настав його час дізнатися, що ж він насправді накоїв.
[Демона 7 рангу, «Хранителя тіней», було вбито. Король демонів «Асмодей» помітив присутність убивці]
[Король демонів Асмодей до скону переслідуватиме того, хто завдав останній удар]
[Король демонів Асмодей наклав жахливе прокляття на того, хто завдав останній удар!]
[Останній удар: Хан Мьон’о]
— Щ-що? Що це значить? — нажахано пискнув Мьон’о.
[Сузір’я «Таємничий Інтриган» захоплюється вашою злочестивістю]
— А… Я хіба не казав? Я навмисно його не добив.
[Сузір’я «Таємничий Інтриган» рекомендує ваш сценарій у системі Зоряного стріму]
Мьон’о порожнім поглядом дивився в нікуди. Прокляття короля демонів «Асмодея» реалізовувало найгірший кошмар убивці. Я гадки не мав, що воно собою уявляло, але точно нічого хорошого.
Я озирнувся на приголомшених Ґірьона і Сану, а тоді всміхнувся їм, мов нічого не сталося:
— Нумо разом глянемо винагороди.
***
Згодом, перебравши усю скарбницю щурів, кожен дістав щось своє.
— Я собі ось це знайшла.
— А я ось таке…
Сана та Ґірьон знайшли невеличкий браслет та старий щит відповідно.
[Браслет Відновлення Магічних сил]
[Старий Залізний Щит]
Обидва предмети були рангу «D», але це все ще краще, ніж нічого. Браслет міг згодитися будь-кому, а щит стане в пригоді Хьонсону.
Було важко не помітити прикметник «залізний» у його назві. Це залізо значно переважало за міцністю земний метал з тією ж назвою.
— Тут менше речей, ніж я очікувала, — ледь розчаровано сказала Сана.
«Менше»... Вона мала рацію. Язик не повертався назвати це позорисько «скарбницею».
Чунхьок пішов учора, тож, напевно, вже тут побував. Знав, що бій з демоном його лише втомить, тож скористався нагодою і просто поцупив найцінніше. Ось і вийшло, що ми прийшли грабувати, де вже пограбовано.
— Нічого страшного, найголовніше все ще тут, — заспокоїв її я і поглянув на коробку посеред сховку.
Ми не марнували час і відразу її відкрили.
Всередині лежала пічка, крихітна настільки, що вміщалася у кишеню — навіть соромно було її так називати.
[Магічний Пальник]
Як і очікувалося, він був тут. Ця річ була ключем до поточного побічного сценарію.
[Втілення може мати лише один Магічний Пальник]
Чунхьок мав взяти собі одного. Виходить, спочатку їх було два.
— Що це за штука?..
— Схоже, я здогадуюся, для чого вона.
Я вдав напруженість, влив магічну силу в пальник і здійняв над ним ногу мертвого щура.
Величезний шмат м’яса нависав над сміховинно маленьким вогником, але за п’ять секунд з ним відбулися дивовижні зміни.
— Ого! Як смачно пахне!
Щуряча нога вкрилася золотистою скоринкою, підігріваючи апетит своїм ароматом.
— М’ясо! — захоплено вигукнув Ґірьон.
— Й-його можна їсти? — спішно відізвалась Сана.
— Зараз спробую.
Я гарненько вчепився за масну задню ногу і впився у неї зубами. М’ясо було настільки ніжним і соковитим, що я заплющив очі від насолоди, забувши, що треба жувати. Одне діло читати, зовсім інше — особисто спробувати на смак.
[Кілька сузір’їв пускають слину]
[Ви отримали 100 монет]
[Сузір’я «Глибинний Дракон Чорного Полум’я» ковтає слину]
[Сузір’я «В’язень Золотої Пов’язки» гризе нігті]
…
А повідомлення все приходили. Не дарма мокпани* користувалися такою шаленою популярністю. Друг чи ворог — їжа об'єднує всіх.
*[1] Мокпан — формат трансляції, під час якої блогер їсть та спілкується з авдиторією
— Їжте. Гадаю, з м’ясом все гаразд.
Тільки-но почувши мій голос, двійко людей одразу припали до м’яса. За останні три дні вони не мали змогу нормально поїсти, тож певно зараз були голодні, як вовки. Тим часом Хан Мьон’о очуняв і приплентав до нас.
— Д-Докча-ссі… я трохи погарячкував…
— Їж давай. За решту не хвилюйся.
— Дякую!
— Адже після їди ти — мрець.
— Щ-що?.. — той зблід, наче смерть.
Звісно, я жартував, але Мьон’о справді загрожувала смертельна небезпека. Навіть Чунхьокові довелося докласти неабияких зусиль, аби зупинити переслідування Асмодея.
Кожен взяв по смаженій нозі. Їли разом, бо зголодніли після всього, що сталося. Такі вже люди.
Жували мовчки. Можливо, причиною тому було м’яке світло пальника, але мене раптом потягнуло на сентименти.
Вбивати заради їжі, щоб вижити… Люди роблять так протягом всього життя. Але чому досі така буденна пригода відчувалася так по-новому?
Я підняв очі і випадково зустрівся поглядами з Саною. Мов отямившись, вона раптом випалила:
— Яка ж я жалюгідна.
— Га?..
— Докча-ссі, ти так тяжко працював, а я розсілася і ремиґаю тут, як порося якесь… Від мене не було ніякої користі…
— Ні, Ю Сано-ссі, ти…
— Але звідки тобі усе це відомо? Як готувати м’ясо чудовиськ і…
— А, ну…
— Точно! Ти, певно, перечитав багато фантазійних романів? А я сиділа, дурненька, іспанську зубрила. Хто ж знав, що світ стане таким…
Самокритичність Сани мене трохи знітила.
— Ю Сано-ссі, якби не твої заняття іноземними мовами, ти б не вивчила мову демонів, — спробував посперечатися я, але без особливого успіху.
— Он як… Дякую, Докча-ссі…
Я всміхнувся їй та підвівся. Мої супутники були зайняті трапезою, тож я скористався моментом і відійшов від них.
Магічний Пальник справді був важливим предметом, але прийшов я сюди не заради нього. Придивившись до чорної коробки, в якій був пальник, я переконався у своїй правоті.
Чунхьок, який теж її відкривав, скоріш за все не здогадувався, що саме вона була найціннішим скарбом цього сховку. Адже в оригінальній історії він дізнався про це лише після своєї шостої регресії.
А хто ж тоді першим розкрив її секрет? «Небесна діва Хорі?» Важко було пригадати. Але в історії ці події описувалися приблизно так:
«Он там. У стартових локаціях знаходиться ця дивна коробка. Якщо у неї щось покласти…»
Аж раптом наші з Саною погляди знову перетнулися.
— Для чого ця коробка?
— Що? А, це… — вона запнулася і глянула на коробку, на якій виднілися невідомі письмена. Чи здатна вона була їх прочитати?.. — Коробка… випадкових предметів?
Дідько. Ось чому так важливо вчити іноземні мови.
— А-а… ну… е-е… То ось що воно таке, — ніяковіло протягнув я.
— Докча-ссі, швидше скористайся нею! — вигукнула Сана.
— Впевнені?
Ґірьон жваво закивав у відповідь.
— Не хвилюйся за нас. Усі предмети, які у ній з’являться, твої. Це ж очевидно.
Що ж, якщо вже мене спіймали, то не було сенсу зволікати.
— Тоді я нею скористаюся.
[Кілька сузір’їв підтримують ваше рішення]
Я витягнув із кишені ядро демона сьомого ступеня, — вирізав його із туші темного хранителя, — і використану Зламану Віру. Якщо вірити роману, коробка працювала дуже просто:
«Хто б міг подумати? Магазинний предмет з обмеженої серії!»
Я поклав ядро і клинок у коробку.
«Ха, не віриш? Думаєш, обманюю? Просто поклади цей непотріб всередину і закрий коробку»
Правду кажучи, я гадки не мав, що вийде, якщо покласти саме ці два предмети. Але це точно мало бути щось неймовірне.
«Тоді гарантовано отримаєш першокласний предмет!»
За мить закрита коробка спалахнула яскравим сяйвом.
Далі
Том 1. Розділ 23 - Судний час
Коробка випадкових предметів. У «Способах вижити» це був лімітований предмет з магазину, який продавався протягом минулого сценарію. [О ні, чого вона тут?] — запізніло сполохався Бірю. — [Її ж в-відразу заборонили!] В оригінальному сюжеті майже не йшлося про те, як саме вона тут опинилася. Коробку додали в крамницю задовго до запуску сценаріїв на планеті 8612, але Виконавче бюро Зоряного етеру заборонило його продаж. Якщо вкласти у коробку звичайний предмет, то можна натомість беззастережно витягти звідти предмет високої якості. Такий предмет міг кардинально змінити баланс у сценаріях, не кажучи вже про його захмарну ціну — мільйон монет. Сузір’їв не на жарт розлютили такі розцінки, а пришелепуватого докебі, який вигадав предмет, звільнили з Виконавчого бюро. [С-сузір’я. Тут таке… Не знаю, як воно тут опинилося… Ґя-я-я-я! Кінець трансляції!] [Канал №БІ-7623 тимчасово закрито] Бірю поквапом закрив канал і повідомлення сузір’їв зникли. Мені навіть стало шкода, що не побачу їхніх реакцій, але рішення тут приймав не я. Коробка переді мною зненацька затрусилась. Схоже, жереб предметів мав ось-ось початися. [Поклавши до скрині меч, ви отримаєте предмет такого ж типу!] [Жереб розпочався!] Коробка випадкових предметів приймає звичайні речі, а натомість дає вам шанс витягнути предмет того ж типу, але вищої якості: будь-що від класу «C» до «SSS». Результат повністю залежить від вашої вдачі. [Застосовані предмети пов’язані з певним сузір’ям!] [Шанс на появу предмета, пов’язаного з цим сузір’ям, значно зріс!] Що?.. Хоч цього повідомлення я не очікував, та не було схоже, що це мені якось нашкодить. Від очікування аж пітніли долоні. Я так не нервувався, навіть коли придбавав випадковий предмет в онлайн грі. Будь ласка, дай мені клас «А»… [Ви отримали висококласний предмет!] [Кількість доступних коробок випадкових предметів: 0] Тим часом коробка перестала дрижати і згасла. Я озирнуся на Сану та Ґірьона, що нетерпляче поїдали її очима. — Ну що, відкриваємо? — Звісно! Так і вчинили. — О-ого! — аж скрикнув від здивування хлопець. Предмет, до речі, вартував такої реакції. Розкішне срібне руків’я та білосніжне лезо, що формою дещо нагадувало Зламану Віру… Я негайно викликав інформаційне вікно. [Інформація про предмет] Назва: Незламна Віра Оцінка: Зоряна реліквія Опис: У прадавні часи цей меч належав герою на ім’я Кайзенікс, котрий очолював Ґрюсад в Епоху Великих Демонів. Отримавши абсолютну владу над етером, Кайзенікс створив «Клинок віри», котрий містив у собі жар вогню, непроглядну пітьму і сяйво небес. Також цей предмет підвищує Силу та Витривалість на 2 рівні. Від прочитаного у мене аж мову відняло. Ні… Хіба це можливо? Хочете сказати, що це не просто рейтинговий предмет, а ціла зоряна реліквія? — Д-Докча-ссі! Виглядає, як щось супер-рідкісне, ні? Супер-дупер, сказав би я. У «Способах вижити» усім предметам присвоювали літерний рейтинг. Усім, окрім зоряних реліквій. І причина навіть не в силі цих предметів, а в їхніх виключних якостях. Кожна зоряна реліквія містила силу справжнього сузір’я. Могутність їхня різнилася в залежності від того, чи було сузір’я героєм у якомусь світі, та наскільки відомим. Так чи інакше, кожен такий предмет черпав силу від сузір’я і мав неозначену цінність. До речі, ця реліквія підняла мої силу та витривалість на два рівні, а отже, враховуючи, що предмети класу «А» підіймають загальні характеристики лише на один, цей меч аж ніяк не поступається предметам класу «S». Чунхьок ще не здобув подібного предмета. Я озирнувся на Сану та Ґірьона. — Можна, я його заберу? — Звісно, — навипередки відповіла жінка. — Меч однозначно належить тобі. Ґірьон схвально закивав. Я перевів погляд на Мьон’о, але той був надто зайнятий бездумним обглитуванням смаженої щурячої ноги. Дивно… а я думав, він мене зненавидить. [Ви здобули зоряну реліквію] [Власник зоряної реліквії зацікавився вами] Повідомлення вказували на те, що це сузір’я десь-таки існувало. Пізніше пошукаю його у «Способах вижити». — Тоді вертаємось. Ззовні багато щурів, тож нічого, окрім Магічної печі, можна й не брати. — А як ми відшукаємо дорогу назад? — Ґірьон без проблем нас проведе. Використай Міжвидову комунікацію, і… Однак від моїх слів Ґірьон спохмурнів. — Хьон, я… — Що таке? — Поблизу не лишилося комах. Тільки зараз до мене дійшло, що усіх комах навколо мало б розірвати від тиску аури хранителя тіней. Про це я чомусь наперед не подумав. — Що, правда, жодної комахи? Хоч жменя та й мала вижити. Відійдемо трохи від сховку, а там спробуємо твою здібність… Ніякого співчуття купка мертвих комах у мене не викликала: їх і так нескінченна кількість по всьому світу. А от Ґірьон досі стояв засмучений. — Взагалі, є одна, яку я міг би покликати… Він заплющив очі і зосередився. За мить… — Докча-ссі, а з Ґірьоном точно все в порядку? Хлопчик розплющив очі. Його погляд дедалі розосереджувався, а з ніздрів заюшила кров. — Ґірьон? Раптом печеру голосно струснуло, і зі стелі на нас посипалася пилюка. Схоже, джерело знаходилося десь на поверхні, над нами. Від раптового усвідомлення у мене по спині пробіг холодок. — Ґірьон! Ї Ґірьон, чуєш? Отямся! — Угх… Хьон? Погляд Ґірьона знову став нормальним. — Ґірьон, зупини здібність! Негайно! Здивований Ґірьон скорився і печеру перестало трусити. Я полегшено зітхнув. На поверхні в цей час бігали надзвичайно небезпечні тварюки. Ціле море чудовиськ, включно з носорогами сьомого рангу. Серед них міг бути й король комах. Його роль і силу було зрозуміло з назви. — Ну ти й дав жару… — я поклав руку на Ґірьонове чоло і більше нічого не сказав. Відчайдушна дитина направду збиралася закликати короля комах з поверхні… Він, що, Жан Анрі Фабр?* Нас тут ледве живцем не поховало. *[1] Жан Анрі Фабр – французький ентомолог. Засновник етології комах. — Поки що забудь про цю навичку. Не використовуй її, доки я не скажу. Зрозумів? — Так… — похнюплено відповів Ґірьон. Після такого нам лишалося тільки чекати. — Тут така пітьма, що ще, глядиш, забейкаємося кудись. Краще посидимо тут трохи, а як поблизу знову повилазять комахи, рушимо. Межа Пітьми таїла в собі небезпеку. Зайти в неї легко, але нерідко люди зникали на день-два за найменшої помилки. Тоді Сана здійняла руку: — Якщо ми вже зібралися назад, то я могла б замінити Ґірьона. — Як?.. Я збирався пожартувати, чи не здатна вона раптом зав’язати діалог з Межею пітьми, але не став – забагато сарказму. — У мене схожа здібність, — непевно відповіла вона. І тут я зрозумів, що все ще не знав ні атрибутів Сани, ні її спонсора. — І що ж це таке? — Ну, здібність досить заплутана. Заплутана? — Даруй, Сана, можна запитати? Який у тебе атрибут? Я дійсно не знав, бо її не було серед персонажів оригінального роману. Ї Ґірьона і Хана Мьон’о теж. — А, розумієш… — знітившись, замовкла Сана. Я б не почувався таким розчарованим, якби міг застосувати на ній «Список персонажів». Все ж я вирішив протестувати здібність ще раз. [Ви застосували ексклюзивну навичку «Список персонажів»] [«Список персонажів» не має записів про цю особу] Ну звісно ж… А втім, було й: [Збираємо інформацію про вказану особу] Га?.. Такого мені бачити ще не доводилося. Проте, я отримав ще одне системне повідомлення, коли Сана застосовувала «Перекладач». Його я теж почув уперше. Невже «Список персонажів» можна з часом доповнювати? Можливо… Зібравшись з думками, я вирішив не влаштовувати Сані допит. — Забудь. Так тримати, між іншим. Не дозволяй кому завгодно дізнаватися свої атрибути. — Ти не хто завгодно, Докча-ссі! Я довіряю тобі! От тільки вираз її обличчя говорив протилежне. Раптом, мене осяяло. — Ю Сано, можеш розповісти мені про свого спонсора? — Вибач, — схиливши голову, відповіла вона. Слово ледь зірвалося з її тремтячих уст. Судячи з усього, контракт Сани з її спонсором містив додаткові умові. Наприклад, заборону розголошувати деяку інформацію під страхом смерті. Я точно не знав, що то за спонсор, але, з огляду на все, вони вирішили підійти до тренування Сани серйозно. — Все добре. Я розумію. — Дякую тобі, чесно. Знайшла за що дякувати. Від її м’якої відмови мені стисло у грудях. Як читач, я не міг витерпіти недомовок в історії. — Нумо, спробуй використати свою здібність. За мить на пальцях Сани тьмяно засяяла золота нитка і простягнулася у темряву. — Направду, я встигла пов’язати цю «нитку», перш ніж мене викрали щури. Один кінець оповив її палець, а інший — щось або когось ззовні. Можливо, навіть Хьонсона або Хівон. — Рушаймо. Сана не могла просто натрапити на таку здібність під час стартових сценаріїв. Я був майже впевнений, що це була стигма її спонсора. До речі, схожа на «нитку» для втечі з лабіринту. Лабіринту… Щось мені підказувало, що я знав це сузір’я. [Канал №БІ-7623 відкрито] У вухах знову задзвеніли повідомлення від сузір’їв. [Декілька сузір’їв скаржаться на стабільність трансляції!] [Сузір’я «Глибинний Дракон Чорного Полум’я» цікавиться, що випало з коробки випадкових предметів] Так вони нічого не бачили? Шкода. [Трясця! Той чорт мені ледве канал не загубив… Ха-ха-ха! Як ти тут без мене: живенький, здоровенький?] І прозвучав приємний… ні, просто знайомий голос. Біхьон. *** [І оце все ти витворив, поки мене не було?] Тебе ж через мене в Бюро затримали? [Ну, в якомусь сенсі, так. Розжився попередженням від Адміністрації за довгі рекламні павзи.] Зараз Біхьона чув лише я. Ми говорили через «мережу докебі», якою могли користуватися лише вони. Очевидно, що Біхьон порушував правила, дозволивши мені нею скористатися. [А знаєш, я вирішив не звертати увагу на подібні дрібниці. Ну поїздю туди-сюди у Бюро, ну то й що? Ти мені краще скажи: звідки дізнався про «випадкову коробку?»] Та як, просто наткнувся на неї. [Шляк би її трафив. Хто ж знав, що тут лишаться артефакти мого буремного минулого. Що ця коробка тут забула?..] Буремного минулого? Тиша. Стривай. Тільки не кажи, що це ти створив цю абсурдну штуку. У «Способах вижити» про це ніде не йшлося. Навіть я, читач, цього не знав. [Гх, бодай його! Якби ж я по молодості не був таким жаднючим…] — Ого, смакота! — захоплений вигук Хівон перебив ниття Біхьона. — Не очікувала такого. Десять хвилин тому завдяки здібності Сани ми без пригод знайшли своїх компаньйонів. На щастя, Хівон і Хьонсон охороняли периметр до нашого повернення. — Поїж, буде краще заживати. — Слухай, дійсно. Мені вже кращає, кращає, — Юн Хівон розім’яла плечі, щоб перевірити. А все тому, що м’ясо підземних істот містило детоксиканти. — Ну то що, багато предметів здобув? Окрім цієї магічної печі… — Забрав з собою кілька речей, — відповів я і поглянув на Хьонсона. Той кілька разів то знімав, то надягав «Старий сталевий щит», який я йому подарував. Після чого, як зачарований, знову прийнявся його полірувати. Ніби нове авто придбав. [Персонаж «Ї Хьонсон» починає відчувати до вас відданість] Хівон заздрісно обвела Хьонсона поглядом. — А для мене щось корисне знайдеться? — Ні. — А цей меч? — Він мій. — Гм… А з м’ясом що? Роздаси людям? — Якщо у них є монети. — Але ж… Ну ти і скнара, Кім Докча. — Скажімо так, я дуже-дуже хочу вижити. Поки ми передавали одне одному смажену щурятину, тунель скінчився. Довкола посвітлішало, попереду з’явилися люди, але атмосфера серед них панувала дивна. Звідки у всіх з’явилася ця тривожність і метушливість? [До сплати лишилося 20 хвилин] [Підготуйте плату за життя] Тільки тоді я перевірив час. Точно. Вже майже пора. Аж дивно, наскільки страшно може звучати слово «плата». — Монет, монети, прошу! — У мене не вистачає монет! Будь ласка, дайте хоч трошки… Вони легко могли б заплатити сто монет, якби до цього чесно виконували умови сценарію, — але таких були одиниці. — Я заплачу вам мільйон, ні, десять мільйонів вон! Хто-небудь, продайте сто монет! Курс монет стрімко зростав. Хто б міг подумати, що валюта, яка раніше нічого не коштували, після апокаліпсису почнеться цінуватися на вагу золота? У цей час одна група людей усміхнено спостерігала за метушнею здалеку. Інхо та банда Чьольду вже мали вдосталь монет. Кілька жінок припали до членів банди. — В-ви ж казали, що дасте мені сотню монет! — вигукнула одна з них. — Гм-м-м, хіба? Шось не помню. — Що?.. — Але я постараюсь вспомнить, якшо даси ше раз тобі присунуть. Ну, лади? Хівон розлючено оголила свого меча. — Кляті виродки… [Атрибут персонажа «Чон Хівон» скоро пробудиться] Настав час Хівон. Я не заперечував проти того, щоб її атрибут пробудився у цій ситуації, але краще б вона проявила терпіння і отримати саме той, про який думав я. Пролунало ще одне системне повідомлення. [Скоро відбудеться сплата за життя] — Б-будь ласка! Рятуйте! Мої компаньйони принишкли. Хьонсон похнюпився, а Хівон стисла в руці меч і гірко прикусила губу. Усі розуміли, як виглядає «плата за життя». Усі її пережили. — Докча-ссі, — глянула на мене Сана. — Так. Усе в цьому світі обертається навколо монет. Маючи їх, будь-хто міг отримати хороші предмети або високі характеристики. За монети можна було придбати що завгодно. [Кілька сузір’їв приєдналися до трансляції через запрошувальне посилання] [Сузір’я «Таємничий інтриган» спостерігає за вашим вибором] [Сузір’я «В’язень Золотого Обруча» спостерігає за вашим вибором] [Сузір’я «Демоноподібна Суддя Полум’я» спостерігає за вашим вибором] І в цю мить, — з усіх людей на станції, — я мав найбільше монет. ____________ Ми живі! :D Перепрошуємо за довгу відсутність. Про причини ми писали в нашому телеґрам каналі. Тепер будемо повертатися з новими силами 💪🏻
Читати
Відгуки
Наразі відгуки до цього розділу відсутні!
Зареєструйтеся або увійдіть, аби лишити Ваш коментар!