Не знаю чому, але мені згадалося речення.
«Коли воно вперше з'явилося, хтось сказав: «Докебі»*».
[1] істоти корейського фольклору. Використовують свої надприродні сили для взаємодії з людьми: іноді допомагаючи, іноді кепкуючи над ними.
Раптова зупинка потягу, темрява... Всі ці дрібні деталі викликали у мене дежавю. Метро інколи робило екстрені зупинки, але те було рідкістю. Тоді чому ця подія здавалася мені такою схожою до роману?.. Сміховинно. Хіба це взагалі можливо?
Тоді двері вагона 3807 зачинилися і світло нарешті повернулося.
— Докебі?.. — пробурмотіла Сана.
В голові дзвеніло. Я не міг вгамувати тремтіння. Реальність та роман, який я читав, раптово зіткнулися.
«Пухнасте створіння з двома маленькими ріжками, вбране у солом'яну циновку, неквапливо пропливло повітрям».
«Воно було надто дивним, аби назвати його феєю, надто злим, аби кликати янголом, і надто спокійним, аби вважати демоном».
«Тому і кликали його «докебі»».
І я вже знав, якими будуть перші слова докебі.
«&а#@!&а#@!..»
[&а#@!&а#@!..]
Реальність і вигадка співпали ідеально.
— Що це?
— Доповнена реальність?
Серед купи людей, що перемовлялися між собою, я був як чужинець. Безсумнівно, це був докебі. Той самий докебі, який став передвісником жахливої трагедії, що згубила тисячі життів в Способах вижити.
Мій потік думок перервав голос Сани:
— Це туманно схоже на іспанську. Може, мені спробувати з ним поговорити?
Мене спантеличили її слова.
— Ти знаєш, що воно таке?.. І що ти робитимеш? Попросиш у нього гроші?
— Ні, але...
В ту мить нарешті почулася чиста корейська мова:
[А. А. Тепер звучить, як слід? Ах, скільки ж проблем у мене було через несправний корейський патч. Всі мене чують?]
Коли воно заговорило зрозумілою людям мовою, ті помітно заспокоїлися. Якийсь кремезний чоловік в костюмі навіть наважився виступити наперед.
— Гей, що зараз відбувається?
[Га?..]
— Це якась прихована зйомка? Я мушу йти, щоб встигнути на прослуховування.
Схоже, він був якимось невідомим актором, зважаючи, що його обличчя виявилося мені незнайомим. Кастинг-директора така самовпевненість, може, і вразила б, але істота перед чоловіком ним не була.
[А, прослуховування. Точно. Це теж можна вважати свого роду прослуховуванням. Ха-ха, схоже, ви справді нічого не знаєте. Я ж доєднався рівно о сьомій, щойно почалася монетизація.]
— Га? Про що ти?
[Ну ж бо, ну ж бо, чому б вам всім не присісти, не розслабитися та уважно мене не послухати? Зараз я скажу вам дещо надзвичайно важливе!]
Мені стало важко дихати.
— Що? Ану швидко випусти нас з вагону!
— Хтось, зв'яжіться з машиністом!
— Що вони собі дозволяють? Ще й без суспільної згоди!
— Мамо, що це? Мультик?
Сумнівів не лишилося. Це був чудово мені відомий розвиток подій. Я не хотів в це втручатися, але... вибору немає. Присутні не стали б слухати маленьке та миле на вигляд створіння. Краще, що я міг: зупинити Сану, яка збиралася встати зі свого місця.
— Ю Сано-ссі, це небезпечно, лишайся на місці.
— Га? — вона витріщилася на мене.
Я зупинив її, але не зміг пояснити чому. Точніше, мені навіть не довелося.
[Ха-ха, а ви дуже голосні...]
Адже це створіння мало тут найбільшу владу і чудово вміло переконувати.
[...хоча я точно сказав вам замовкнути.]
Помітивши, як почервоніли очі докебі, я заплющив очі. Щось голосно вибухнуло і вагон враз затихнув.
Почувся хрип. В лобі актора, що так поспішав на прослуховування, тепер була величезна дірка. Він одразу ж звалився додолу.
[Це ніяка не зйомка.]
Ще один вибух. Цього разу голова людини, яка залучала зв'язатися з машиністом.
[Не сон. І також не роман.]
Перша, друга... Кров летіла у всі сторони, коли голови людей одна за одною вибухали. Всі вони були людьми, які якось пручалися докебі, а ще тими, хто найбільше кричав або казився. Ті, хто спричинив невелику метушню, отримали тільки дірку у лобі. Весь вагон раптом перетворився на криваву лазню.
[Це не та «реальність» до якої ви всі звикли. Зрозуміло? А тепер стуліть пельки і слухайте мене.]
Більша частина присутніх вже була мертва. Потяг переповнила кров та шматки тіл. Люди більше не кричали. Всі з тваринним жахом спостерігали за докебі, мов якісь примітивні мавпочки перед обличчям хижака. Сана злякано гикнула, і я, від неочікуваності, торкнувся її плеча.
Все було справжнім. Дивне повідомлення, що я почув, докебі перед моїми очима, скривавлений вагон метро...
[Ви всі дуже добре жили до цього моменту, еге ж?]
Якась бабуся, що сиділа на одному з місць для людей з особливими потребами, зустрілася з докебі поглядом.
[Ви надто довго жили задарма. Хіба не щедро? З самого народження вам не треба було анічогісінько платити за те, щоб дихати, їсти, срати та розмножуватися! Ха! Який чудовий у вас все-таки світ!]
Безоплатно? Жодна людина в цьому метро не жила задарма. Всі вони прагнули заробити гроші, аби вижити, і більшість зараз їхала з роботи додому. Але ніхто не насмілився переривати докебі.
[Але зараз прекрасні дні скінчилися. Скільки ще ви житимете задарма? Якщо хочете насолоджуватися власним щастям, логічно ж, що вам доведеться платити. Хіба ні?]
Люди все ще були настільки розгублені, що не спромоглися відповісти. Але хтось все ж обрежено підніс руку:
— Т-тобі потрібні гроші?
Мені стало цікаво, хто ж настільки сміливий, щоб заговорити в такій ситуації, але, на мій подив, щойно я озирнувся, я впізнав його обличчя.
— Ю Сано-ссі, хіба це не глава відділу фінансів Хан?
— Ти правий...
Це й справді виявився він. Хан Мьон'о був з тих людей, яких новачки в компанії уникали з особливою ретельністю. Але що голова відділу фінансів робить у метро?
— Я можу дати тобі гроші. Бери. Я дам тобі стільки, скільки зажадаєш, — він витягнув візитівку під підбадьорливі вигуки інших. В той момент він був для них ледь не героєм. — Скільки ти хочеш? Мільйон? Два?
Для звичайного голови фінансового відділу дочірнього підприємства це була б нечувана сума. Втім, ходили чутки, що Мьон'о був молодшим сином керівника цього самого підприємства. Хтозна, може, це й було правдою. Інакше звідки ж в його гаманці могли взятися чеки на такі суми?
[Гмм, ти хочеш дати мені гроші?]
— С-саме так! Зараз у мене з собою небагато готівки, але... Якщо випустиш мене звідси, я дам ще більше.
[Гроші — це добре. Рослинна фібра, щодо значення якої люди між собою домовилися.]
Обличчя чоловіка прояснішало. Він всім своїм виглядом ніби казав: «От бачите, все вирішують гроші». Жалюгідно.
— Що ж, якщо ми домовилися...
[Але вони мають вартість лише у вашому часопросторі.]
— Га?
Наступної ж миті чеки в його руці спалахнули. Голова Хан закричав.
[Ці папірці нічого не значать у всесвіті макрокосмосу. Ще раз так зробиш, і я рознесу тобі голову.]
На обличчях присутніх знову з'явився страх. Було очевидно, про що вони зараз думали. Зрештою, все було, як і в романі.
«Що ж тепер з нами буде?..»
І тільки я знав, що ж саме на нас очікує.
[Ех, доки ви тут шумите, борг тільки зростає. Що ж, гаразд. Замість того, аби зайвий раз усе розжовувати, хіба не швидше буде одразу навчити вас заробляти?]
Докебі настовбурчив роги, мов антени, і підлетів до стелі вагону.
Наступної миті пролунало повідомлення.
[Канал #BI-7623 відкрито]
[Сузір'я приєдналися]
Перед моїми очима з'явилося напівпрозоре віконце повідомлення: [З'явився основний сценарій!]
[Основний сценарій #1 — Доказ цінності]
Категорія: Основний
Складність: F
Умови завершення: Вбити одне або більше живе створіння
Часові обмеження: 30 хвилин
Нагорода: 300 монет
Штраф: Смерть
Докебі ледь всміхнувся, а тоді став прозорим і зовсім зник.
[Бажаю всім успіхів. Будь ласка, покажіть мені цікаву історію.]
Далі
Том 1. Розділ 3 - Початок монетизації (3)
Люди реагували по різному: хтось намагався вибратися з вагону, хтось — зв'язатися з поліцією. Сана була серед останніх — По-поліція не відповідає! Щ-що ж роби... — Ю Сано-ссі, заспокойся. Ти пробувала грати у гру, яку випустив відділ розробки? Там де світ зруйновано, і в живих лишилося лише кілька людей. — Га? До чого тут... — Подумай. Те, що зараз відбувається — дуже схоже на гру. Сана нервово облизала губи. — Гру... — Все просто. Не сумнівайся, просто роби, що я скажу. Гаразд? — З-зрозуміла. Що мені робити? — Поки що нічого. Нарешті моє дихання прийшло у норму. Мені теж знадобився час, аби прийняти те, що відбувається довкола. Три способи вижити в зруйнованому світі. Перед очима виникли знайомі описи, що я бачив в романі. «Докебі настовбурчив свої антени». «Мертві тіла були розкидані потягом, як якесь сміття». «Скривавлений офісний робітник все ще тремтів». «Старенька стогнала зі свого сидіння». Я уважно роззирнувся навкруги. Мов Нео з Матриці, що ставив реальність під сумнів. Спостерігав, аналізував, доки не дійшов висновку... Я мусив це визнати. Не знаю чому, але, без сумнівів, «Способи вижити» стали реальністю. Варто подумати... Як же мені вижити в новому світі? Рівно за п'ять хвилин зі зникнення докебі хтось виступив наперед. — Увага. Нам усім треба заспокоїтися. Для початку зробіть глибокий вдих. Це був міцний чоловік з коротко стриженим волоссям, приблизно на голову вищим за середній чоловічий зріст. — Заспокоїлися? Тоді, будь ласка, зупиніться та приділіть мені хвилинку уваги. Всі: і хто плакав, і ті, хто телефонував поліції, — враз затихли. Коли до нього були прикуті всі погляди, чоловік знову заговорив: — Як ви знаєте, у випадку національного лиха навіть невелика паніка може призвести до великих людських втрат. Тому я збираюся взяти ситуацію під свій контроль. Дехто прийшов до тями і почав протестувати, почувши слово «контроль». — Хто ти взагалі? — Національне лихо? Що ти таке говориш? Тоді парубок дістав з гаманця посвідчення. — Я лейтенант 6502-ї військової частини. Люди дещо заспокоїлися. — А, то він військовий. Але було ще зарано розслаблятися. — Я щойно отримав повідомлення зі своєї частини. Навколо нього зібралися люди, аби глянути повідомлення. Я без труднощів прочитав його, адже знаходився поруч. Сталося національне лихо 1 рівня. Всім військам, зібратися якомога швидше. Ситуацію і правда оцінили як національне лихо. Мене це не здивувало: я цього очікував. Куди більше мене здивувало дещо інше. Лейтенант Ї Хьонсон... Цей чоловік був тим «Ї Хьонсоном». Я його знав. Попри те, що я бачив обличчя цього чоловіка вперше, його ім'я чітко засіло в моїй голові. Він був одним з другорядних героїв в «Способах вижити». «Сталевий меч Ї Хьонсон». Тепер ще й персонаж роману з'явився. Хіба я можу й далі заперечувати реальність? — Пане військовий, що відбувається? — Я намагався зв'язатися зі своєю частиною, але... — Синій дім! Чим займається Синій дім? Будь ласка, зв'яжіться з президентом якомога швидше! — Мені шкода, я лише звичайний солдат, у мене немає прямого зв'язку з Синім домом. — Тоді чому ти береш контроль на себе? — Заради безпеки усіх громадян... Хьонсон спокійно відповідав навіть на всі абсурдні питання. Я раптом усвідомив, що жоден з описів у романі не виявився хибним. Однак чи мав Хьонсон ось так з'явитися? Я глибоко задумався. Мене з'їдало дивне передчуття. Як єдиний читач «Способів вижити» можу з упевненістю сказати, що перша поява Хьонсона була не такою. Адже в романі він з'явився лише наприкінці першого сценарію. Тоді що відбувається зараз?.. Я був спантеличений. Якби у мене все ще були під рукою «Способи вижити», я б зміг переконатися. — Промова від прем'єр-міністра! Це правда національне лихо першого рівня! — крикнув хтось, і всі полізли у свої телефони. Сана показала мені свій: — Докча-ссі, поглянь... Навіть в пошуці вбивати нічого не довелося. Абсолютно всі посилання приводили до промови прем'єр-міністра. Хоча я, звісно ж, вже знав зміст цього відео. Всім нашим співгромадянам. У невизначених кількості регіонів, включно з Сеулом, зараз діють неідентифіковані терористи. Промова була доволі тривіальною. Влада мобілізує усі сили та запровадить усі заходи, аби протистояти терористам, і ні в якому разі не піде на переговори. Тому всі можуть продовжувати жити своїм щоденним життям... Коли я читав про це, то не надав великого значення, але, почувши це особисто, я був шокований. Тероризм... Втім, це найреалістичніше з можливих пояснень. — Але де президент? Чому говорить прем'єр-міністр? — Президента вже вбили. — Що?! Серйозно? — Не знаю, але в коментарях... — Чорт, тоді це неправда! Звісно, я знав, що коментар якраз був правдивим. — А-а-а! Кілька людей випустили телефони, коли звідусіль пролунали постріли. Вони йшли зі смартфонів. Клац! — і з гучним звуком кров залила екран. Якусь мить ніхто навіть дихнути не наважувався, а тоді всі раптом усвідомили, що стало. — П-прем'єр-міністр... Прем'єр-міністр помер. Його голова вибухнула в прямому етері. Пролунало ще кілька звуків, схожих на постріли, і з того боку стало абсолютно тихо. А тоді на екрані з'явився докебі. [Я вже всім сказав, це не ігри, і ніякий не «тероризм».] Всі тільки й могли, що відкривати й закривати рота у жасі, мов ті кляті рибки. [Ви все ще не розумієте? Так не піде. Невже ви досі гадаєте, що все це — іграшки?] Його тон був настільки розслабленим, що викликав зловісне передчуття. Я несвідомо з усіх сил стиснув кулаки. [Ха-ха, відповідно до моїх відомостей, люди в цій країні дуже вправні в іграх. То чому б не підвищити складність?] Бі-іп. В повітрі з'явився величезний таймер. І час на ньому став спадати з шаленою швидкістю. [Залишок часу було зменшено на 10 хвилин] [Лишилося 10 хвилин] [Якщо перше вбивство не відбудеться протягом наступних 5 хвилин, всіх живих в потязі буде знищено] — Щ-що? Це жарт якийсь?.. — Хіба ти не чула повідомлення? Гей, я один його чув? — Пане військовий, що нам робити? Чому поліція ніяк не прибуде? — Всі, будь ласка, заспокойтеся та послухайте мене... Слова докебі спричинили такий хаос, що Хьонсон більше не здатен був його приборкати. Сана міцно вчепилася за мою сорочку. А я не міг побороти відчуття невідповідності. Якщо Ї Хьонсон, другорядний герой, вже з'явився, чому його все ще немає? Судячи з того, що я знав, я мав би вже його помітити. — Т-там когось убивають! Крізь невелике віконце у дверях було видно, що відбувалося у вагоні 3907. Обличчя вбивці було білим, як сніг. — Закрийте двері! Не пускайте звідти нікого! Пасажири вчепилися в металеві двері, та дарма. Якраз звідти нам боятися було нічого. [Доступ до решти вагонів обмежено до кінця сценарію] І після повідомлення всіх, хто тримався за двері, немов відкинуло невидимим бар'єром. — Щ-що це таке? Знову почувся голос докебі: [Ха-ха, в деяких місцях доволі весело, в той час, як деякі ще навіть не почали. Гаразд, ось вам невеличка послуга. Я покажу, що станеться, якщо за наступні п'ять хвилин так нічого і не відбудеться.] Посеред вагону з'явився величезний екран. Показували шкільний кабінет. Дівчинка в темно-синій уніформі тремтіла. — Хіба це не форма Тхепуну? — кусаючи свої нігті пробурмотів якийсь хлопець. Біп-біп-біп, — лунало зловісно. А тоді старшокласниці закричали. [Данний час вийшов] [Початок зняття плати] Одразу ж після оголошення голова старшокласниці, що сиділа у першому ряду, вибухнула. Одна за одною, знову і знову вибухали голови... Дівчата кричали, намагаючись втекти крізь двері та навіть вікна. — А-а-а, чорт! Вони ламали підручні предмети, здирали в кров нігті, але двері не піддавалися. Ніхто так і не зміг вибратися. Бах, бах! Продовжували розлітатися навсібіч їхні голови. Через кілька коротких миттєвостей на екрані лишилася тільки дівчина, що задушила подругу, — та зі стогоном померла в її руках. [Канал #Бай23515. Старша школа для дівчат Тхепун, 2 рік*, клас Б. Вижили: Ї Чіхє] *[1] приблизно 11 клас. Дівчина зникла з екрану. Натомість там з'явився докебі, який з посмішкою спитав: [Ну і як? Цікаво?] Але люди вже не дивилися на екран. Зустрівшись поглядом з іншим пасажиром, вони повільно відходили одне від одного. — Чорт! І що це було? Навіть Сана мене відпустила. Однак не відсунулася. Нарешті обидві мої руки були вільні, і я увімкнув телефон. Чому він ніяк не показується? В голові змішалися спогади вже відомої мені інформації та думки про те, яких знань мені бракує. Єдиним способом вибратися з подібної кризи для мене могло бути тільки перечитування «Способів вижити». Однак де мені їх знайти? Цей роман був не настільки популярним, аби його піратили на інші платформи... Ні, постривайте. 1 прикріплений файл. Я завагався на мить, знову побачивши на екрані знайомі слова. Можливо... Ні. Відкривши прикріплений файл, я розгубився. Назва файлу, відправленого мені автором, була: Три способи вижити в зруйнованому світі.txt
Читати
Відгуки
Наразі відгуки до цього розділу відсутні!
Зареєструйтеся або увійдіть, аби лишити Ваш коментар!