Шень Цінцю досить довго зволікав, перш ніж запустити металевою платівкою до Мін Фаня. Той, крадькома зазирнув у обличчя вчителя, переконався, що його вираз обличчя не віщує нічого хорошого. А все через цю дрібну букашку Ло Бінхе — з тих пір, як той покинув гору, вчитель тільки й робив, що бурчав з приводу страв зі спільної кухні. За останні дні він майже нічого не їв, і тому Мін Фань все ж наважився спитати:
– Вчителю, чи дозволите цьому учневі приготувати вам трохи каші?
Щоночі Ло Бінхе старанно освоював науку Менмо і прогресував з надзвичайною швидкістю. Він уже давно вийшов за межі учнівства, й Шень Цинцю доручав йому все більш важливі завдання. Тепер же, коли Ло Бінхе підріс, вкажчик дозволив йому залишати межі хребта ЦанЦюн, щоб знищувати демонів у світі людей, які звертаються до школи заклиначів за допомогою. Хоч шлунок Шень Цінцю зовсім не заперечував проти подібної прихильності, сам чоловік починав турбуватися, що в зростаючій відданості учня є щось ненормальне, й не вільно замислювався, чи він винний частково в тому, що розпестив хлопця. Якщо так далі піде, де взяти рішучість, щоб безжально зіштовхнути його в Незкінечну безодню, коли настане час?
Всі ці думки безумовно не йшли на користь його апетиту.
– У цьому немає потреби, – похмуро відгукнувся Шень Цінцю. - Можеш йти.
Не наважуючись нічого додати, учень слухняно вийшов. Нехай він зробив усе можливе, щоб не висловити свого розчарування, він обливався сльозами. Воістину, за останні роки цей паршивець Ло Бінхе посів перше місце в серці вчителя, добряче потіснивши інших учнів. Подумати тільки, вчитель навіть ложку каші з його рук прийняти не бажає!
Зрозуміло, йому на думку не спадало, що проблема, може бути, криється в самій каші, а зовсім не в руках.
***
Через деякий час за дверима знову почулися кроки.
– Хіба я не сказав, що мені нічого не потрібно? – сварливо кинув Шень Цінцю.
– Цей учень подолав тисячі лі, щоб прибути сюди, – відповів йому розчарований юнацький голос. – Невже ви так й відішлете його, не дозволивши побачити вас, вчителю?
Цей чистий та звучний голос набув міцності, не втративши юнацької жвавості. За перших його звуків Шень Цінцю мало не впав разом зі стільцем. Якось відновивши рівновагу, він рвучко обернувся до дверей.
Обличчя юнака в білому одязі, немов виточене з дорогоцінного нефриту, світилося напівусмішкою, що криється в куточках губ, очі сяяли радістю зустрічі.
За спиною Ло Бінхе виднівся дорогоцінний меч Чжен’ян, отриманий ним на горі ВаньЦзянь¹. Безсмертний меч втілював собою Ци юнака, тож його просто переповнювала духовна енергія. Ця першокласну зброю Ло Бінхе витяг зі скелі під захоплене тріумфування товаришів, і все ж уславлений меч не йшов у жодне порівняння з тим, що був призначений юнакові долею.
1. Гора ВаньЦзянь (Wànjiàn fēng) — у пер. з кит, «десять тисяч мечів». Гора, де адепти хребта ЦанЦюн отримують свої мечі.
Повернувши собі самовладання, Шень Цінцю усміхнувся у відповідь:
– Як це ти повернувся так швидко?
Сівши поряд, Ло Бінхе негайно налив учителю чай, поставивши йому чашку.
– Завдання не мало особливих складнощів. До того ж, я так сумував за вчителем, що скакав назад день і ніч без упину.
Він розповів про все так, ніби це й справді не коштувало йому жодної сили. Втім, що б він був за головний герой, надумай він скаржитися на небезпеки і негаразди? І з погляду Шень Цінцю це безперечно було однією з найцінніших його властивостей.
Піднявши чашку, чоловік відпив ковток кращого «Снігу Гірських Вершин», до чудового смаку якого він все ще не встиг звикнути за всі ці роки, й ненароком кинув:
– Наближаються Збори Союзу Безсмертних.
Зрозуміло, Ло Бінхе й сам був у курсі.
– Цьому учневі варто підготувати для вчителя список учасників із гори ЦінЦзін?
Останнім часом Шень Цінцю справді вважав за краще звалювати всі організаційні справи на Ло Бінхе — той виконував їх з незмінною запопадливістю і скрупульозністю. Справді, до чого засмучувати себе нудними повсякденними справами, коли учень щасливий взяти їх на себе? Звітуючи про виконане завдання, Ло Бінхе ніколи не забував поцікавитися у вчителя, чи немає в його роботі недоліків; при цьому Шень Цінцю ледве утримувався від вигуку: «Хей, хлопче, навіщо ти щоразу питаєш, чи все правильно, якщо я сам у житті не зумів би зробити це так само бездоганно!»
– Краще передай його прямо голові школи, – наказав Шень Цінцю.
Бінхе мовчки кивнув. Він хотів ще щось додати, але раптово його відвідало якесь дивне відчуття. Юнакові раптом здалося, що сьогодні наставник приділяє йому особливу увагу. Не втримавшись від посмішки, він спитав:
– Чому ви так на мене дивитеся? Невже вчитель теж скучив за цим учнем?
– Я що, не маю права дивитися на свого вихованця? – суховато відгукнувся Шень Цінцю.
– Звісно маєте, – розсміявся Ло Бінхе. – Вчителю подобається те, що постає його очам?
Тут уже Шень Цінцю не втримався від сміху. Миттю зволікаючи, він гукнув його:
– Бінхе.
Юнака не залишало почуття, що вчитель поводиться якось дивно. Мабуть, він зібрався сказати щось значне, тому Ло Бінхе лише слухняно відповів:
– Так?
Дивлячись йому прямо в очі, Шень Цінцю спитав:
– Ти хочеш стати сильним? Чи настільки могутнім, що ніхто під небесами не посміє тягатися з тобою?
Щодо Бінхе давним-давно вирішив для себе це питання. Урочисто випроставшись на сидінні, він без вагань відповів:
– Так!
Побачивши таку впевненість, Шень Цінцю зазнав деякого полегшення. Чітко вимовляючи кожне слово, він запитав:
– А якби тобі, наприклад, довелося заради цього, пройти через жорстокі страждання, незліченні перешкоди, небезпеки, що загрожують твоєму тілу та душі, дійти до самої крайності, ти наважився б на це заради здобуття подібної сили?
– Бінхе не боїться ні болю, ні праці, ні небезпек, – повільно промовив юнак. – Він прагне лише знайти силу, щоб захистити дорогих йому людей!
Цією відповіддю він трохи заспокоїв серце Шень Цінцю.
«Вірно, Ло Бінхе, заради свого майбутнього нефритового квітника — із трьохсот персон ти маєш потерпіти!»
Нехай у душі Шень Цінцю, як й раніше, не міг примиритися з тим, що доведеться пережити головному герою, щоб переродитися, немов метелик, що вилітає з кокона, він уперше повірив у те, що й справді зможе зіграти покладену на нього нелюдську роль.
***
Через три дні обрана дюжина адептів хребта ЦанЦюн відбула на Збори Союзу Безсмертних.
Цього разу вони мало відбутися в покритій дрімучим лісом ущелині ЦзюЕді².
2. Ущелина ЦзюЕді (Juédi) — в пер. з кит. «земля розпачу».
Ті адепти, що вже встигли зробити собі ім'я, не приймали участі в зборах, щоб не змагатися з молодшими товаришами, адже їм не було потреби добиватися уваги сильних світу цього. Тому лорди піків ЦанЦюн й Старійшини, як правило, самі не брали участь, відбираючи від своєї гори з десяток молодих адептів — приблизно стільки за цей час приєднувалося до безсмертних, так що чим більше, тим краще. Й, подумати тільки, в цьому романі заклиначі діставалися місця зборів на кінних візках!
Автори садять персонажів на коней виключно заради героїчної пози. Однак, оскільки Шень Цінцю не горів бажанням поглиблювати знайомство з породою непарнокопитних, ризикувати при цьому зламати собі шию, а також підставляти своє миловидне обличчя всім гірським стихіям, він без вагань вибрав критий візок — та нехай всі інші дивляться на нього з осудом, якщо так хочеться.
Однак виявилося, що з місцями в візку все не так просто, тут явно діяв принцип: хто встиг, той і з'їв.
– Такий здоровий мужик, й зібрався потіснити тендітну жінку!
Власницею розкішних брів та високих пишних грудей виявилася ніхто інша, як пані гори СяньШу, Ці Цінці.
В оригінальному романі її стосунки з Шень Цінцю були так собі, втім, вони майже не контактували, що цілком влаштовувало обох. Але за останні роки, попрацювавши з нею пліч-о-пліч, чоловік перейнявся повагою до її прямоти і грубуватої відвертості, так що, можна сказати, вони непогано порозумілися. Наставивши на неї віяло, Шень Цінцю вирік у бездоганно ввічливій манері:
– Прошу пані зійти до слабкості хворого.
Ці Цінці визнала за ним це право, посунувшись, але все ж таки нестрималася від зауваження:
– Ти остаточно розпустився, користуючись своїм отруєнням, щоб з тобою всі носилися як з писаною торбою! Якщо так далі піде, ти забудеш, що ти маєш золоте ядро! Може, тобі ще закусок піднести?
– А що, непогана ідея, – як ні в чому не бувало відгукнувся Шень Цінцю, постукав ручкою віяла о стіну воза.
Через завісу, що піднялася, відразу виникло усміхнене обличчя Ло Бінхе.
– Чого побажає вчитель: закусок, води, або у вас затік поперек?
Сам учень сидів на високому білому коні, що ніби підкреслював його одухотворену красу. Під яскравим промінням сонця на весь так й сяяв, наче статуетка з нефриту.
– Твоя тітка Ці хоче покуштувати закусок, – наказав Шень Цінцю.
Ло Бінхе одразу витяг з-за пояса витончений пакунок, наче тільки цього й чекав.
– Вчителю, прошу, дайте знати, якщо вам ще щось знадобиться, – попросив він, перш ніж опустити завісу.
Лю Цинґе, що проїжджав повз, голосно пирхнув, нахльостуючи коня.
– Ну, треба ж, – вирік Шень Цінцю, розкриваючи скруток. – «Борода дракона»³! Не погано. – простягаючи його Ці Цінці, він запропонував: – Хочеш спробувати?
3. Борода дракона (lóng xū sū) — в букв. пер. з кит. «вуса дракона» — легкі солодкі рулетики, чимось схожі на цукрову вату, іноді з начинкою, наприклад, горіхова.
У цей момент грізна заклиначка не змогла б підібрати слова, щоб описати свої почуття. Її розпирало щось на кшталт праведного обурення: як міг такий прекрасний учень, духовно сильний й бездоганно вихований, вирости під крилом цього нероби Шень Цінцю?
Насправді, існувала метафора, яка чудово відображає її емоції, але невідома їй через анахронізм — «прозріння сліпого собаки».
Поглинена цими переживаннями, Ці Вінці навіть не поглянула на «Бороду дракона», натомість суворо помітила:
– Навіть Мін'янь їде верхи!
Якщо їй вдасться хоч трохи збентежити Шень Цінцю, то це стане справжнім тріумфом!
Той слухняно виглянув з-за завіси: Лю Мін’янь й справді сиділа на коні зі своєю незмінною вуаллю і мечем Шуйсе. З кожним подихом вітру біла вуаль тремтіла, створюючи почуття неземної краси.
Ця картина була надто привабливою.
Шень Цінцю не відмовив собі в задоволенні подивитися на дівчину зайву пару миттєвостей, після чого мрійливо зітхнув:
– Так прекрасна, що моє око не в змозі осягнути цю красу.
– Припини вирячитися на мою ученицю! – скривилася Ці Цинці.
Треба ж статися, щоб ці слова досягли вух Ло Бінхе. Обличчя юнака моментально потемніло.
Зрозуміло, Шень Цінцю поняття не мав про зміну в настрої учня — він як ні в чому не бувало ласував «Бородою дракона», відчуваючи себе глядачем у кінотеатрі, який, поїдаючи поп-корн та попиваючи кока-колу, чекає закінчення реклами. Адже перед ним — Ло Бінхе та Лю Мін'янь, головний та головна герої в одному кадрі! Якщо Шень Цінцю хоч щось розумів у законах жанру, то зараз на всі боки полетять іскри!
Тим часом серце горезвісного протагоніста побачивши, як вчитель витріщається на Лю Мін'янь, стислося, ніби готове вибухнути.
«Так прекрасна, що око не в змозі осягнути? – кип'ятився він. – Та вчитель її фізіономію до ладу не бачив! А якби бачив, не може ж вона бути такою ж гарною, як я?»
Насправді, Ло Бінхе зовсім не лестив собі він просто констатував факт: з молодших років він не був схильний ні принижувати себе, ні вдаватися до нарцисичного самолюбування.
Минуло вже майже півдня, а Шень Цінцю, як й раніше, не міг відірвати погляд від цієї зарозумілої дівчиськи. Будучи не в стані це виносити, Ло Бінхе підхльоснув коня кнутом, порівнявшись з Лю Мін'янь, та обдарував її легкою посмішкою:
– Шицзе Лю.
Спочатку вона здивувалася несподіваному пориву юнака, потім обережно кивнула:
– Шиді Ло.
«Ось! Ось воно!» – радів собі Шень Цінцю.
Він й мріяти не міг, що одного разу на власні очі побачить прекрасну сцену роману: красень-герой та його красуня-кохана гарцюють один біля одного. Передчуття, що оволоділо ним, змусило забути про все на світі.
Потай обернувшись, Ло Бінхе переконався, що вчитель не тільки не змінив об'єкта інтересу, але й подивився на дівчину з таким виглядом, ніби на ній біле світло клином зійшлося. На похолодівше чоло Ло Бінхе набігла тінь, груди стиснуло, а зуби самі собою зі скрипом стиснулися. Впоравшись із собою жахливим зусиллям волі, юнак як ні в чому не бувало розсміявся, підганяючи коня, щоб непомітно захопити за собою Лю Мін'янь. Зрештою вони відійшли настільки, що Шень Цінцю міг бачити їхні спини, лише наполовину висунувшись із воза, тоді він здався, знову відкинувшись на сидіння.
Чорт, як він міг забути: парочка героїв, що воркує, ніколи не думає про те, щоб обдарувати світлом свого кохання захоплених глядачів.
***
Ущелина ЦзюЕді обрамлялася сімома горами, вкритими рясною рослинністю. Крім лісів, місцевість рясніла джерелами, водоспадами, скелями химерної форми, таємничими долинами та піками, що губляться в хмарах, що чергуються в довільному порядку. Як і передбачала назва, з боку місцевість справляла враження абсолютно непрохідною, проте при наближенні виявлялася вузька дорога, повністю відповідаючи принципу «небеса залишають лазівку».
З погляду Шень Цінцю, якби не Збори Союзу Безсмертних, навряд чи хтось наважився б й пальцем поворухнути в таку мишоловку.
У цьому світі тон задавали чотири головні школи заклиначів. Лідирував, само собою, хребет ЦанЦюн, на п'яти котрим наступали храм ЧжаоХуа, вершина Тян’ї та, нарешті, дворець ХуаньХуа.
З усіх шкіл хребет ЦанЦюн вважався найбільш різнобічним, інші ж тяжіли до розвитку певних напрямів, створюючи цікавий колаж. Як й випливало з назв, храм ЧжаоХуа і вершина Тян'ї були обителі буддійських ченців та даосів відповідно. З палацом ХуаньХуа справа була складнішою, але, по суті, ця школа головним чином розвивала військові науки, а також бойові та заклинальні мистецтва. Ця школа підтримувала найтісніші контакти зі світом людей, завдяки чому була, без сумніву, найзаможнішою з усіх та, що логічно, викладала кругленьку суму на організацію кожного Збору Союзу Безсмертних.
Крім цих мастодонтів, туди стікалися представники численних середніх та дрібних шкіл та кланів; загалом кількість учасників зборів перевалювала за десять тисяч.
Безлюдний краєвид раптово змінився гучною товкотнечкою, що розпугала диких звірів, які раніше не знали людської присутності.
Куди не кинь погляд, всюди панувало бурхливе пожвавлення.
Новачки поспішали вишикуватися на великій кам'яній платформі на краю ущелини.
Заклиначі, які не брали участі в основному дійстві, прямували до високих веж, звідки зможуть без перешкод спостерігати за тим, що відбувалося — на дахах, тріпотіли строкаті прапори різних шкіл та кланів. Для найбільш впливових осіб, само собою призначалися місця на вершині веж — туди й повів своїх супутників Шень Цінцю.
Сам він посів місце у задньому ряду. Біля нього сів статний величний старий з білим, неначе журавлине пір'я, волоссям — саме він колись випестував усе старше покоління ЦанЦюн.
– Безсмертний майстер Шень, – чемно привітав сусіда Старійшина.
Старий глава палацу ХуаньХуа також був вкажчиком матері Ло Бінхе, це було ще однією причиною, через яку Шень Цінцю вважав його, начебто особу королівської крові.
Незабаром на платформі з'явилися представники палацу ХуаньХуа. Оскільки саме вони розщедрювалися на цей помпезний захід, ніхто й не думав оскаржувати їхнє право на проведення всіх церемоній. Молодь, що заповнила платформу, миттю притихла, шанобливо прислухаючись до правил.
Заклинальні навички того, хто проводить церемонію, були очевидні хоча б по тому, наскільки вистачало його дихання: його голос з легкістю досягав верхніх поверхів вежі навіть до кінця промови.
– Збори триватимуть сім днів. Після того, як усі учасники увійдуть у ущелину ЦзюЕді, на нього буде накладено закляття, яке повністю відріже їх від зовнішнього світу. Спостерігачі, однак, зможуть безперешкодно стежити за тим, що відбувається за допомогою орлів, що парять над ущелиною, наділених духовною силою. На місце змагання заздалегідь зігнано монстрів, всього числом близько п'яти тисяч. Вбиваючи їх, учасники можуть витягти з їхнього тіла магічні кристали різної сили, що відповідають рівню монстра. Всі мають золотий браслет на зап'ястя?
Ті, що зібралися на платформі, одразу ж підняли руки, демонструючи золотий дріт, що обплутав зап'ястя. Одне це видовище заслуговувало на те, щоб тягнутися сюди.
Оратор продовжив:
– Виймаючи кристали, вам слід нанизувати їх на браслет, при цьому ваш прогрес автоматично відобразиться на цих щитах.
Згадані ним щити були поставлені навпроти веж для кращого огляду. Хоч їх було вісім, загальна увага була прикута до ста імен на першій дошці; вірніше сказати, у десяти лідируючих потрапити до них було навіть більш привабливою метою, ніж зайняти перше чи друге місце.
Під кінець представник ХуаньХуа суворо наголосив:
– Сутички між членами різних шкіл та кланів за кристали найсуворіше заборонені! Викриті в таких поєдинках або іншим безчесним способом ті, що отримали чужі кристали, будуть тот час вигнані та надалі позбавлені права брати участь у Зборах Союзу Безсмертних на три періоди!
Що означало — на дванадцять років.
Серед переважно молодих учасників затесалося чимало “лежачих пиріжків”, і тому організатори зборів не без страху побоювалися, що ці шахрайники скористаються недосвідченістю та невинністю юних шляхетних драконів. Не наклади вони такої заборони, чесне змагання перетворилося б на безладну сутичку з неминучими людськими жертвами, тому всі спостерігачі одностайно схвалювали подібні обмеження.
Протягом цієї промови дві занудьгували жінки-вкажчиці недалеко від Шень Цінцю взялися безсоромно шушукатися.
– Із якої школи цей учень? Він такий гарненький!
– Цей, у білому одязі? Так, мабуть, він не поступиться старшому адептові Гун'ї.
– Як ти можеш порівнювати його з Гун’ї, не маючи жодного поняття про його духовну силу?
Шень Цінцю з першого ж погляду визначив, про кого йшлося — в натовпі виразно виділялася біла фігура Ло Бінхе.
Насправді ці заклиначки були аж ніяк не єдиними, чию увагу він привернув: серед молодих адептів не бракувало дівчат, які крадькома поглядали на Ло Бінхе, червоніючи подібно трояндам.
Хоч жінки перемовлялися пошепки, всі сусіди чудово їх чули завдяки загостреним почуттям, навіть того не бажаючи. Але, схоже, навченим заклиначкам не було жодної справи до того, що всі дізнаються про їхні таємні помисли. На щастя для них, присутні виявилися досить добре виховані, щоб вдавати, ніби нічого не помічають, нехай їхні очі при цьому крадькома нишпорили по натовпу в спробах побачити об'єкт інтересу дам, що розмовляють.
Нарешті хтось із цих мимовільних слухачів, не витримавши, двічі кашлянув:
– Усі ми прийшли з різних місць; Давайте спробуємо вгадати, хто з нових учасників Зборів Союзу Безсмертних відзначиться цього разу?
Чи варто говорити, що ця тема припала Шень Цінцю дуже до смаку! Адже малося на увазі не просто старе добре змагання в інтуїції, а цілком відчутні ставки!
Простіше кажучи, ти міг поставити на той юний дар, що тобі сподобалося.
А чого ви хочете — заклиначам теж потрібно якось розважатися. При цьому вони аж ніяк не обмежувалися низинними матеріями на кшталт золота і срібла, з азартом ставлячи на таємні заклинальні техніки, каміння духу і навіть здібних учнів, які, перейшовши в іншу школу, тим самим примножать її славу. Зрозуміло, вони не стали битися об заклад на по-справжньому важливі речі, проте не могли відмовити собі в цьому безневинному задоволенні, що стало невід'ємною частиною Зборів Союзу Безсмертних.
Зрозуміло, поважні старійшини на зразок Юе Цін’юаня не опускалися до подібних розваг, але всі інші тільки цього чекали. Не минуло й кількох миттєвостей, як оглядовий майданчик прямо задимився від азарту, що охопив її. Само собою, більшість ставило на перспективних представників своєї школи — Ці Цінці, наприклад, віддала свій голос за Лю Мін'янь.
Шень Цінцю ж, не дрібнячись, поставив тисячу духовних каменів на Ло Бінхе!
По зборах пробіг приголомшений шепіт.
Співтовариші Шень Цінцю по школі бурмотали під ніс: «Хто це взагалі такий?» Їх навряд чи можна було в цьому звинувачувати: раніше Ло Бінхе завжди був тихіший за воду, нижчу за траву, являючи собою образ зразкового учня, й аж ніяк не прагнув популярності, легко дозволяючи іншим присвоювати власні заслуги. Часто, виконавши чергове складне завдання, він просто зникав, залишаючи інших дивуватися, хто це зробив. Таким чином, він не здобував собі слави, але невідомість аж ніяк не применшувала його природної привабливості та видатних здібностей. Незнайомі з цією стороною особистості учня Шень Цінцю продовжували дивуватися, що сповнило його таку безмежну віру в Ло Бінхе, який нічим себе не проявив.
Тим часом на платформі заклинач із лудженою ковткою та нескінченним обсягом легень нарешті закруглив свою промову, щоб учасники, давши обітницю дотримуватися всіх умов, змогли вже приступити до самого дійства.
В ущелині вело дванадцять входів, які мали пройти учасники незалежно від приналежності до різних шкіл і кланів. Новачки невпевнено зробили перші кроки в ущелині, та прославлена вистава почалася; лише спостерігачі, що неодноразово бачили це, на вершинах веж могли залишитися байдужими до подібного видовища, як ні в чому не бувало перемовляючись і поїдаючи диневе насіння.
Як же здійснювалося спостереження за адептами, що просуваються вглиб ущелини?
Над дикою місцевістю ширяли сотні духовних орлів, що підкоряються закляттям наглядачів. На їхніх пазурах виблискували срібні кільця з магічними кристалами, з котрих відображення передавалося прямо на встановлені на платформі кришталеві екрани — по суті, це не так сильно відрізнялося від телетрансляції.
– Церемонія відкриття пройшла чудово! – обмінялися схвальними зауваженнями деякі із сусідів Шень Цінцю.
Нарешті було подано сигнал відкриття рахунку, та на дошці з'явилися ієрогліфи, що сяють золотом. На першому рядку значився горезвісний Гун’ї Сяо, проти імені якого відбилося число дванадцять.
Це означало, що за годину він примудрився винищити дюжину монстрів, отримавши дванадцять кристалів!
За ним йшла Лю Мін'янь із шістьма кристалами, відстаючи від лідера рівно вдвічі.
На кришталевому екрані з'явилося зображення одухотвореної молодої людини, незворушної, ніби спокійні води та хмари, що пливли, з рухами стрімкими, наче блискавка.
Бачили такого?
Проте Шень Цінцю лише стримано посміхнувся.
Гун'ї Сяо прямо-таки виточував ауру переваги, не підозрюючи, що по суті своїй є не більш ніж прохідним персонажем.
Він, безумовно, належав до тих самих «гарних обдарованих багатообіцяючих юнаків із пристойних сімей, при народжених лідерів і улюбленців жінок, яким неминуче належить поступитися пальмою першості головному герою». Нехай всі присутні обіцяли перемогу саме йому, Гун'ї судилося очолювати список лише до того моменту, коли Ло Бінхе зробить йому стусана.
Ім'я самого Ло Бінхе поки що бовталося в середині списку, з мандрівне одним-єдиним кристалом.
Але Шень Цінцю, здавалося, анітрохи не хвилювало, що величезна ставка вислизає з його рук. Він знав, що незабаром інші імена розбігнуться, поспішаючи поступитися місцем Ло Бінхе, що рветься до вершини списку.
І в цей момент невідворотного тріумфу невблаганний сюжет відсмикне завісу, виявляючи жахливу правду!
***
Отже, Збори Союзу Безсмертних йшли повним ходом, час наближався до третьої варти⁴. На чорнильному небі сяяв повний місяць, висока платформа переливалася вогнями.
4. Третя варта — Цзи, година щура (zi), 23:00-1:00.
Шень Цінцю зберігав мовчання, вдаючи, що медитує, але насправді він збирався з силами, каналізуючи енергію. Завершивши цей процес, він нарешті розплющив очі і почав розглядати кришталеві екрани, шукаючи Ло Бінхе.
Той повільно просувався вздовж лісу з мечем за спиною на одязі жодної цятки, в рухах ні найменшого натяку на втому, сяючі очі, здавалося, здатні прозрівати крізь екран.
І він був не один.
Хоча багато учасників воліли полювати на монстрів поодинці, більшість об'єднувалися з друзями і знайомими в групи по двоє, по троє. Хоч серед дівчат було чимало талановитих адептів, їхні фізичні сили найчастіше поступалися духовним, і тому вони частіше шукали підтримки. Як правило, заклинальниці ходили цілим натовпом, змушуючи всіх інших дивуватися, як вони ділять між собою кристали у разі перемоги над монстрами за віком, силою, вкладом чи ще як?
За Ло Бінхе гуськом слід було чи то сім, чи вісім юних дів — Шень Цінцю не міг заперечувати, що ця картина надзвичайно тішила око. Від нього не сховалося, що багато хто з тих, що раніше стежили за тріумфами Гун'ї, переключили увагу на Ло Бінхе з його виводком.
Найтісніше до юнака тиснулась фігурка в золотистих шатах палацу ХуаньХуа з нічною перлиною в руках.
Далі
Том 1. Розділ 21 - Оце так сюрприз!
Витонченість цієї миловидної дівчини анітрохи не применшувала легка кульгавість — схоже, вона підвернула ногу, борючись із черговим монстром. Коли вона заговорила, її голос лунав жалібно: – Шисюне Ло, мені так соромно! Мало того, що ти мене врятував, то тепер я тебе затримую! Якби не ми, ти вже пішов би далеко вперед! Однак Ло Бінхе нехитро відповів: – Ми, заклиначі, повинні дбати один про одного. Схоже, настав час для явища Ло Бінхе в іпостасі Гуан’інь, захисниці всіх сирих і убогих. Вже для звичного Шень Цінцю в цьому не було нічого дивного. Ло Бінхе славився тим, що однією рукою бився з ворогами, а іншою прикривав слабких жінок та дітей, що, звичайно ж, йому заважало. Бійся він на повну силу, давним-давно скинув би Гун'ї з п'єдесталу! Поки що його випереджав навіть Мін Фань, проте Шень Цінцю анітрохи не сумнівався, що Ло Бінхе ще проявить себе! І все ж, незважаючи на впевненість, чоловік не зміг утриматися від мстивої думки: «Якби не великодушність мого учня, яким ви всі безсоромно користуєтеся, він би вам показав, як це вставати в нього на шляху!» При цьому йому й на думку не спало, що з його боку ці слова звучали досить дивно. – Як я подивлюсь, Цінцю, у твого учня добре серце! – з добродушною усмішкою помітив Юе Цін'юань. Шень Цінцю розкрив віяло, ховаючи посмішку — подібна похвала від шисюна воістину була як бальзам на душу. З якого боку не подивися, нинішній Ло Бінхе повністю відповідав образу «білого лотоса». – Так, по ньому й не скажеш, що його вчитель — Шень Цінцю, – пирхнула Ці Цінці. Хоч їхні хвалебні слова йшли від душі, користі від них було небагато: на Зборах Союзу Безсмертних значення мала сила, а не ніжне серце, так що в очах сторонніх Ло Бінхе, мабуть поставав дивним чистоплюєм. Коли погляд старого голови палацу ХуаньХуа, що сидів поруч, впав на екран, що відображав обличчя Ло Бінхе, він видав здивований вигук. Простеживши його поглядом, Шень Цінцю посміхнувся про себе. «Гарненьким обличчям, Ло Бінхе, мабуть, пішов у матір, само собою, він нагадав старому про колись втрачену талановиту ученицю». У той же час на іншій стороні ущелини ЦзюЕді Ло Бінхе вкотре думав про те, як виплутатися з ситуації. Само собою, він не міг просто кинути на свавілля долі цих молодих та ранніх заклиначок з палацу ХуаньХуа, які, тільки-но вступивши на навчання, не встояли перед можливістю похизуватись на Зборах Союзу Безсмертних, — та в той же час не міг розчарувати вчителя, водячись з цими дівчатами замість того, щоб битися з монстрами. У той момент, коли, як вважав Шень Цінцю, він обмінювався гормональними імпульсами з однією із субтильних заклиначок, насправді Ло Бінхе холоднокровно роздумував, як би їх усіх позбутися. Адже це була та сама сестричка, яка мала позбавити Ло Бінхе невинності! Так-так, та сама Цінь ВаньЮе. Насправді вона справляла непогане враження. Нехай від неї було не надто багато толку там, де йшлося про битви та завоювання трьох царств, це була добра й ніжна дівчина, яка прагнула підтримки миру й порядку в багатолюдному гаремі Ло Бінхе. Хто б відмовився від такої супутниці? Шень Цінцю почав серйозно сумніватися в цьому після пари десятків розділів, що описують чвари між Ша Хуалін і першою дружиною Ло Бінхе, дні яких були повністю заповнені сварками, бійками, інтригами, спробами обмовити суперницю або нашкодити їй якимось ще чином; під кінець він просто перегортав ці епізоди, примовляючи: «Бла-бла-бла...» Він підписувався на роман про заклиначів, а не про розбирання цих чарівниць! «Краще б мені довелося читати стосторінковий опис спарювання павуків-примар, ніж вникати в те, як Ша Хуалін добилася викидня у Цінь ВаньЮе, покірно дякую!» Але зараз усі ці дівчата обожнювали Ло Бінхе як свого рятівника, слідуючи за ним по п'ятах. І той нічого не міг з цим зробити не гнати ж їх, справді? Хоч серце Шень Цінцю тріумфувало при погляді на цю картину, в душі самого Ло Бінхе починало закипати невдоволення: він був великодушний, але аж ніяк не дурний. Деякі з цих заклиначок й справді ще були надто слабкі для бою з монстрами — їм не вистачало тренування, але, принаймні, вони справді намагалися. Інші ж, не маючи достатніх навичок, свідомо влізли в це змагання, щоб ховатися за широкою спиною, отримуючи при цьому пару-трійку кристалів. Зустрінь цих пройдисвіт Ло Бінхе пізнішої версії, він би позбувся їх не замислюючись! Потрапляючих на шляху монстрів низького рівня Ло Бінхе розкидав єдиним помахом пальця, не знаходячи часу навіть витягти меч з піхов. Незабаром сестричок почав стомлювати подібний темп. Зрозуміло, він нарощував його недарма. Нарешті найближче дівча з палацу ХуаньХуа почала стогнати: – Шицзе ВаньЮе, у мене ноги болять! Ло Бінхе зупинився, але обертатися не став, натомість почав масажувати скроні. Побачивши подібну реакцію, Цинь ВаньЮе занепокоїлася. Схилившись до дівчини, вона тихо попросила: – Шимей ВаньЖун, можеш потерпіти? Нам треба прискоритись! – Але я більше кроку ступити не в змозі! – схлипнула та у відповідь. – Ми йшли цілий день, а тут навіть скупатися нема де! У мене все тіло свербить! Багато хто з цих дівчат не провчилися й року, хай й стверджували протилежне. Якби Цінь ВаньЮе дала слово, вона б давним-давно відправила їх додому. Якщо вони не в змозі пройти пари лі без скиглень, то що вони взагалі забули на Зборах Союзу Безсмертних? Зрозуміло, брати участь могли усі охочі, але навіщо вішатися каменем на шию сильнішим учасникам? Брали б приклад із Лю Мін’янь — ось гідна суперниця чоловікам, не дивно, що вона лідирує серед жінок! Однак, які б почуття не обурювали Ло Бінхе, йому не судилося відчепитися від Цінь ВаньЖун, адже, поряд з Цінь ВаньЮе, їй належало стати квіточкою на його клумбі, так що вона вже точно нікуди не подінеться, які б “смертельні” небезпеки їй не загрожували... Невідоме раніше почуття роздратування охопило Шень Цінцю, побачивши цю сцену. «Бінхе, тобі неодмінно треба було тягнути у свій гарем все що попало під руку? Якщо на дівчисько можна дивитися без здригання, та зручно розташовується у твоїх обіймах — вирішено, прийнято! Та при одному погляді з боку на твій “квітник” у нещасних читачів починається мігрень!» Кинувши на Ло Бінхе ще один обережний погляд, Цінь ВаньЮе шепнула сестрі: – Шимей, ми без того доставили шисюну Ло занадто багато занепокоєння... – Але шисюн Ло такий добрий, що він не буде проти, – як ні в чому не бувало заявила та. – адже так, шисюну Ло? Вищезгаданий юнак повільно розвернувся. На його обличчі грала бездоганно ввічлива усмішка, проте теплоти в ній не було. Хоч він так й не промовив жодного слова, Цінь ВаньЮе стало не по собі від виразу його обличчя. Однак у Цинь ВаньЖун замість мізків у голові була рисова солома — сприйнявши цю посмішку як знак згоди, вона кинулася до найближчої річечки, співаючи: «Ла-ла-ла!» Ось воно! Шень Цінцю не зводив напруженого погляду з екрану. Ло Бінхе був шокований — зіставивши це з її попередніми словами, він вирішив, що вона зібралася купатися. Однак на щастя майбутня квітка його гарему була не настільки екзотичною: вона лише стягнула взуття та шкарпетки, розкинувши ноги у воді з блаженним зітханням. При цьому зовсім не подумавши про те, хто, можливо, захоче напитися з цього джерела... У душі Шень Цінцю крадькома поставив свічку за тих, хто перебував нижче за течією. Інші відразу наслідували її прикладу, затіявши радісну метушню. Ло Бінхе не залишалося нічого іншого, як відійти далі, щоб ненароком не побачити їхні голі ноги. Все, що він міг, це пробурчати: – Перебувати у воді може бути небезпечно. Краще б нам наслідувати прикладу наших співтоваришів та рушити далі. Щось у цій сцені здалося Шень Цінцю невловимо дивним: хіба в романі Ло Бінхе відходив так далеко? Наскільки він пам'ятав, в оригіналі його учень, махнувши рукою на забобони (або, вірніше, наслідуючи брудні бажання автора), як ні в чому не бувало заліз у річечку поряд з дівчатами, від щирого серця насолоджуючись цією легкою еротичною сценою. Хіба він не заслужив цього за всю свою працю? Сестриці, що бовтали ногами, не залишали надії роздобути його у свій веселий гурток: – Шисюну Ло, годі соромитися, йди до нас! Голови шкіл перед кришталевими екранами втратили мову. Хоч Шень Цінцю був морально готовий до цієї сцени, прочитавши роман, до повної ще непристойності, він не міг повірити тому, що відбувалося в нього на очах. З скам'янілим обличчям він волав у душі: «Що ж ти гальмуєш, Ло Бінхе! Ще трохи — й ти пропустиш таку сцену!» До її честі, Цінь ВаньЮе зробила спробу вибачитися за своїх сестер, у відчаї кусаючи губи: – Пробач нас, шисюну Ло. Мої сестри вперше беруть участь у Зборах Союзу Безсмертних. – При цьому вона чудово усвідомлювала, що головна винуватця всього цього неподобства їх рідна сестра. На сумне обличчя дівчини шкода було дивитися. Не встиг по Бінхе відповісти, як з берега річки пролунав пронизливий крик. «Ну от, пропустив...» – розчаровано констатував Шень Цінцю. Молодим людям не варто забувати, що в цьому романі правлять лише бали крутості Ло Бінхе — хто не сховався, я не винен! Як Шень Цінцю міг передбачити, що наступної миті молодша сестра Цінь ВаньЮе, яка мала ввійти в гарем головного героя помре! Таким! Тупим! Образом! Вираз обличчя Ло Бінхе миттю змінився. Незважаючи на перелякану Цінь ВаньЮе, він кинувся до річки. У той же час особи прикутих до екрану спостерігачів перекосилися від жаху. Вихопивши меч із піхви, Ло Бінхе підняв його зі словами: – Що тут відбувається? Щойно в річечці мирно хлюпалися шість дівчат, тепер залишилося всього чотири та Цінь ВаньЖун серед них не було. Шень Цінцю про себе заволав: «Ось бачиш! Я ж казав: поспіши! Шоб тебе кілька сколола, ти щойно проплескав свою дружину! Ти, марнотратний сукін... І з ким ти тепер збираєшся відігравати ту сцену з трійничком, хотів би я знати?» – Щойно, не знаю, як, вода раптом почорніла та засмоктала сестер! – проверещала одна з дівчат. Вільною рукою Ло Бінхе почав витягувати заклиначок, які все ще перебували у воді, надто приголомшені, щоб рушити з місця. Коли він витягував з річки останню, та послизнулася й, не встигнувши сховатися під водою, зникла! У той же час посеред річки виник вир темної енергії. Уп'явшись поглядом у кришталевий екран, Шень Цінцю роздивився, що вода почорніла від пелени жіночого волосся, що хитається у воді подібно до шовкових ниток. Може, комусь це видовище й здалося б чарівним, але Шень Цінцю воно наводило на думку лише про моторошну волосину Садако. – Це нюй юань чань¹! – з жахом вигукнув Юе Цін’юань. “1. Нюй юань чань (nü yuàn chán) — в пер. з кит. «жіноча скарга, що обволікає», або «жіноча ненависть, що обгортає».” У той самий момент Ло Бінхе пригадав, що це за тварюка. Направивши енергію меча у воду, він вигукнув: – Відійдіть від води! Це — нюй юань чань! У річці знову закрутився волосяний вир, потім вода раптово завирувала й з чавкаючим звуком виплюнула щось на берег. Це були останки трьох дівчат — монстр пожер плоть та кров, залишивши шкіру, що тільки бовтається на кістках! Про те, як чудовисько зробило це, свідчили темні розширені пори на шкірі, крізь яке проникли, висмоктуючі життєві соки, волосся. Це й було найжахливішою особливістю нюй юань чань — здатність просочуватися в дрібні отвори. Заклиначки, що зібралися на березі, остовпіли від жаху. З-за спини Ло Бінхе пролунав відчайдушний крик — це Цінь ВаньЮе ледь не зомліла, побачивши, що залишилося від її молодшої сестри. На щастя, у неї вистачило витримки, щоб залишитися в свідомості інакше як вона змогла б насолодитися видовищем відплати? Здатне пересуватися і по воді, і по суші, монстр нюй юань чань явно збиралося продовжити гуляння, вибравшись на берег. До свого нещастя, воно наткнулося прямо на Ло Бінхе, що височів на ним, на обличчі якого не залишилося ні сліду колишньої добродушності. З клацанням пальців руку юнака охопило полум'я, підживлене його духовною енергією; скинувши потік вогню на монстра, він викликав спалах, що охопив чорне волосся вогненним ореолом. Все це Ло Бінхе виконав настільки бездоганно, немов роками від точив цей прийом. Зрадівши, Шень Цінцю подумки скинув у повітря табличку: «10 очок Ло Бінхе!» Підібравши втрачену Цінь ВаньЮе нічну перлину, юнак підняв її над головою, немов маяк — світло допомогло заціпенілим адептам нарешті прийти до тями. – Брати й сестри! – вигукнув Ло Бінхе. – Не розходьтеся! Зберіться в одному місці та тримайтеся один одного! – з цими словами він витяг сигнальний вогонь, якими забезпечили всіх учасників змагань, та запустив у небо. Учасники змагань забезпечувалися сигнальними вогнями на випадок, якщо зустрінуть монстрів, яким не в силах протистояти — втім, зазвичай таких не траплялося. Той, хто використовував сигнальні вогні тричі, автоматично вибував із змагання, тому до них вдавалися лише як до останнього засобу. Однак у цей момент безліч сигнальних вогнів розфарбувало небо над ущелиною ЦзюЕді. В оригінальному романі це була справді чудова сцена, але зараз у тих, хто її споглядає, було таке почуття, немов їх нутрощі розриваються від жаху та горя. Тому що кожен із цих вогнів означав, що життя юнака адепта у смертельній небезпеці! – Швидше подивіться, що на кришталевих екранах! Звідти лунали несамовиті крики. На кількох екранах показували вже мертвих адепти, на інших закривавлені юнаки та дівчата билися з останніх сил, вигукуючи: – Чому? Чому тут опинилися... звідки вони взялися? – Люди на допомогу! Тут дулун ман²! Вчителю, врятуй мене! Шисюну, врятуй... “2. Дулун ман (Dúlóng măng) — у букв. пер. з кит. отруйний дракон-пітон.” Раптом з екрану пролунав хрипкий крик, духовні орли вибухнули тужливим клекотом, та поверхня екранів потемніла. Спостерігачі почали перемовлятися, дивуючись, що відбувається. Шкіра на потилиці Шень Цінцю немов оніміла, кінчики пальців похолонули. Мабуть, крик, що тільки-но донісся до них, видавав кістяний орел Царства Демонів — кровожерний і безжальний літаючий монстр! Шень Цінцю небезпідставно побоювався, що ці тварюки розтерзали контрольованих заклиначами орлів з тим самим успіхом вони могли скинути з платформи кришталеві екрани. Вода, земля, повітря — всі стихії так й кишили смертоносними монстрами! Дивлячись на виконану страшну велич сцену, неможливо було зберігати незворушність, вдаючи, ніби просто дивишся фільм. А за межами ущелини ЦзюЕді, на платформі високої вежі те, що відбувалося, справило ефект бомби, що розірвалася. Даоси з вершини Тян’ї шаленіли: – Що там діється? Список монстрів для Зборів Союзу Безсмертних найсуворішим чином відбирався, як у нього могло затесатися така тварюка, як ню юань чань? Декілька адептів школи ХуаньХуа вже було вбито. Старий голова палацу схопився та тремтячим голосом видавив: – Зруйнуйте закляття! Потужне заклинання, накладене на ущелину ЦзюЕді, підтримувалося кількома сотнями ченців із храму ЧжаоХуа. Настоятель вже збирався застосувати стиснення тисячі лі³, щоб передати їм наказ Старійшини, але раптом Юе Цін’юань зупинив його: “3. Стиснення тисячі лі (qiānli jié jiè) — магічне поле, що дозволяє долати великі відстані.” – Не можна знімати закляття! – Голова школи Юе, що ви хочете цим сказати? – оторопів старий голова палацу. Ущелина ЦзюЕді перетворилася на смертоносну пастку для безлічі учасників змагання, в тому числі й для сотень вихованців хребта ЦанЦюн, так що у Юе Цін’юаня повинні бути страшенно серйозні причини для подібної заяви! – Те, що зняття закляття дозволить урятувати життя адептів істинна правда. Однак не варто забувати, що разом з ними на свободу вирвуться й монстри, що там гуляють. У якійсь парі лі звідси вже можна відчути дим від людських поселень уявіть собі, що почнеться, коли туди спрямує темрява чудовиськ? Наші учні, принаймні, здатні їм протистояти, а як бути звичайним людям, позбавленим бойової Ци? Його мова занурила всю платформу в похмуру мовчанку. Скільки не розвивай золоте ядро, удосконалюючи тіло та дух, подібна ситуація застане зненацька будь-кого. Багато спостерігачів палацу ХуаньХуа, здавалося, втратили контроль над своїми шістьма почуттями, піддавшись розгубленності: – Але якщо не можна знімати закляття, що тоді робити? – Раз вони не можуть вийти, залишається тільки увійти, – резонно зауважив Юе Цін’юань. Його товариші по школі зустріли звернені на них приголомшені погляди рішучим мовчанням. Юе Цін’юань викарбував: – Наші дорогі друзі-даоси повинні розуміти, що сьогоднішні події — результат шкідливого задуму. Хтось скористався сприянням Царства Демонів, щоб усунути наших юних послідовників, похитнувши тим самим один із найважливіших стовпів суспільства. Підлаштувавши все подібним чином, вони не залишили нам вибору. Чи бажає хтось із даосів піти за нами в ущелину ЦзюЕді, щоб винищити монстрів та врятувати учасників змагання? Щоб ступити на цей кривавий шлях, була потрібна не тільки сила, а й неабияка частка мужності. – Палац ХуаньХуа вважає за свій обов'язок приєднатися до вас, – відгукнувся першим старий голова палацу. Так сталося, що найбільша кількість учасників цих Зборів Союзу Безсмертних належала саме до його школи, і по них припав найважчий удар. Після того, як виклик був кинутий, недоліку в охочих допомогти не спостерігалося: навіть ті небагатьом, кому не дістало б сміливості на подібне починання, тепер начебто прокинулися, навперебій викликаючись у бій, — зрештою, небезпека загрожувала й їхнім вихованцям! Шень Цінцю зробив крок уперед, збираючись приєднатися до черги добровольців, але Лю Цинґе тут же загородив дорогу зачохленим мечем. Не змінившись в обличчі, Шень Цінцю двома пальцями відвів піхви убік. – Що ти хочеш цим сказати? – «Незцілений», — відрубав Лю Цинґе. – Правильно, Цінцю, – додав Юе Цін'юань, використовуючи уявну мову⁴. – Тобі не слід забувати про твоє отруєння. Дозволь нам подбати про адептів ЦинЦзін. “4. Уявна мова — мається на увазі щось на зразок телепатії в буквальному перекладі «спосіб передачі звуку».” Було ще дещо, про що він вважав за краще не згадувати: існувала ймовірність, що, увійшовши в ущелину ЦзюЕді, Шень Цінцю тим самим підштовхне дію отрути, втративши контроль над духовними силами, адже в його випадку опинитися в оточенні монстрів все одно що день за днем кричати на повний голос, не отримуючи навіть відлуння у відповідь. Однак Шень Цінцю похитав головою: – Як може вчитель відсиджуватися на платформі, коли його учням загрожує небезпека? Хіба існує виправдання такого вчинку? Якщо я не здатний захистити своїх учнів, я більше не заслуговую на звання лорда піку ЦинЦзін. Він, у свою чергу, зі зрозумілих причин не згадав про те, що йому необхідно вирушити в ущелину, оскільки він є одним із ключових персонажів назріваючої сцени. Якщо ж вона не відбудеться, тоді всі зусилля щодо його захисту будуть пущені псові під хвіст єдиною командою невблаганної системи. У голові пролунав сигнал: [За прояв позитивної сторони характеру негативного героя, що розвинуло глибину персонажа, вам нараховано 30 балів!] «Це все одно що пропонувати мені шматочок цукру або укол морфою перед тим, як заколоти мене ножем», – подумки закотив очі Шень Цінцю. Бачачи, що ніякі вмовляння не змусять його змінити рішення, Юе Цін’юань неохоче попросив: – Тоді будь обережним. Якщо зустрінеш монстра, якому не можеш протистояти, негайно дай знати по персональному зв'язку, щоб ми могли прийти тобі на допомогу. Сам Шень Цінцю був налаштований куди оптимістичніше щодо своєї здатності впоратися з небезпеками ущелини ЦзюЕді, адже, крім успіхів на ниві вдосконалення тіла й духу та високого рівня бойової Ци, у нього було ще суттєвіша перевага. Різні види монстрів, що населяють «Шлях Гордого Безсмертного Демона», цікавили його куди сильніше від різновидів сестричок Ло Бінхе ще під час перебування його, як читача. Він зовсім не тримав у пам'яті, в якому розділі тій чи іншій дівчині зажурилося перед тим, як вона вирушила милуватися зірками з чоловіком в якесь чергове надміру мальовниче місце, або які милі особливості відрізняли чергову героїню в ліжку — часом він виявляв, що геть-чисто заплутався в представницях цього великого квітника, зате безпомилково пам'ятав, якими властивостями та слабкостями наділений кожен монстр, яких він зустрів на сторінках цього безрозмірного твору. Якщо що й було його особистою сильною стороною, то це подібні знання. Тим часом в ущелині ЦзюЕді Ло Бінхе намагався заспокоїти сестер та братів по зброї, душі яких, пішовши в п'яти, схоже, вирішили, що й це недостатньо далеко, причому господарі поспішали наслідувати їх приклад, розбігаючись темним лісом. Це було найгіршим, що вони могли зробити в подібній ситуації, коли звідусіль лізли нові монстри. Нічний вітер з гір задував все дужче. З усіх боків долинали ледь помітні крики людей та чудовиськ. Більш чутливі вже плакали навзрид, обхопивши голову руками. Цінь ВаньЮе зблідла, проте при погляді на Ло Бінхе, що притулившись до дерева, з Чжен’яном, що на колінах, незворушного і рішучого, в її серце мимоволі просочилося солодке тепло. Шень Цінцю, якби опинившись біля неї, зрадів би: «Вітаю, сестричко, ти в нього закохалася! О, довгоочікувана втіха для серця старого пліткаря!» У цей момент з лісу пролунав шурхіт. Погляд Ло Бінхе похолов, наливаючись сталевим блиском. Рухом кисті він сконцентрував у долоні бойову Ци, готовий її застосувати. У підліску явно хтось рухався, наближаючись до їхньої компанії. Здавалося, серця молодих людей були готові вискочити назовні, проте ніхто не закричав — може, тому, що вони вже перейшли за межу звичайного переляку. Раптом щось звалилося на землю з гучним стуком, та в наступну мить предмет, що впав, викотився з кущів. То була людська голова! Зімкнені повіки, закривавлене обличчя, поплутане, наче пташине гніздо, волосся. В оригінальному романі це була по-справжньому лякаюча сцена, проте в подібному становищі якась мертва голова куди краще монстрів-людожерів, так що побачивши її багато адептів зітхнули з полегшенням. – Це... наш співтовариш із заклинальних мистецтв, – тремтячим голосом промовила Цінь ВаньЮе. – Хтось знає, з якої він школи? Інші наблизилися, щоб упізнати голову, та один за іншим полегшено видихали: – Ні, не наш. – Вперше його бачу. Ло Бінхе тим часом не зводив погляду з темної хащі. Його не залишала думка про те, що поблизу мало знаходитися тіло цього нещасного. Намірившись визначити його походження по одягу, він запалив вогонь бойової Ци на долоні і заглибився в ліс. Як він й думав, недалеко виявився задубілий труп одягнений у світло-блакитний одяг: виходить, вершина Тян'ї. Кинувши погляд на крайку одягу, він зітхнув: мабуть цей початківець вирушив на Збори Союзу Безсмертних, щоб набратися досвіду — звідки йому було знати, чим для нього це скінчиться! Продовжуючи огляд тіла, він перевів погляд вище — й завмер від жаху. На шиї була голова! Тоді звідки взялася та, що на галявині? Ло Бінхе різко розвернувся, вихоплюючи з піхв Чжен’ян — околиці одразу залило холодним світло, що випускається з леза — й прокричав: – Відійдіть від цієї голови! Варто йому було підвищити голос, як мирно спочиваюча на землі голова раптово розплющила очі! Її сповнений злості погляд змусив заціпеніти натовпом навколо адептів. З шиї висунулося вісім тонких членистих волохатих ніг, та голова піднялася на них. Найближчий юний заклинач не встиг відсахнутися, й монстр заскочив йому на голову. Закричавши не своїм голосом, юнак вихопив меч із піхов і почав розмахувати їм так, що оточуючі позадкували. Ло Бінхе не наважувався пронизати тварюку, боячись зачепити товариша. Наслідки могли стати катастрофічними: монстр вже обхопив голову адепта, намагаючись задушити його, а той у розпачі робив сліпі випади, погрожуючи проломити свій череп. Але не встиг він толком підняти руку, коли вісім ніг раптом піднялися, щоб встромитися в його скроні. Тіло адепта відразу охололо — здавалося, навіть язик зав'язався вузлом, не в змозі вимовити жодного слова. Ноги монстра проникали все глибше, змушуючи його посмикуватися. Потім тварюка раптово висмикнула ноги, залишивши в черепі дві сяючі дірки, крізь які виднілася порожня порожнина. Від цього жахливого видовища навіть Ло Бінхе на мить втратив самовладання. Висмоктавши мозок жертви, людиноголовий павук почав бігати по тілу, видаючи пронизливі звуки на кшталт дитячого плачу. І в цей момент його рота пронизала насичена духовною силою стріла, обриваючи стогнання павука. У тиші, що настала, у коло онімілих від шоку адептів вступив Шень Цінцю, потираючи вуха, що ниють від несамовитих криків монстра. Поправивши рукава, він тремтячими руками розгорнув віяло, прикривши їм обличчя, й з невдоволенням кинув: – Подумати тільки, скільки шуму від такої дрібної тварюки!
Читати
Відгуки
Наразі відгуки до цього розділу відсутні!
Зареєструйтеся або увійдіть, аби лишити Ваш коментар!