Військовий мав коротке чорне волосся і яскраві карі очі. Його радісні й гучні жести здавалися недоречними в цьому місці, але чоловіки та жінки навколо нього, здавалося, не були збентежені ними.
Хан оглянув солдатів, що стояли поруч, а потім подивився на лейтенанта Гольґер. Лікар кивнула, відійшла вбік і схрестила руки за спиною. Чоловіки та жінки за інтерактивним столом виявили схожу реакцію. Вони продовжили вивчати мапу, не звертаючи уваги на те, що один з них залишив їх і попрямував до найбільшого житла у квадранті.
«Це, мабуть, капітан» — зробив висновок Хан, перш ніж поспішити за могутнім солдатом.
Чоловік нічого не сказав, коли підійшов до свого житла і відімкнув металеві двері телефоном. Потім він став перед входом і жестом запросив Хана зайти всередину.
Внутрішній вигляд житла частково підтвердив здогадки Хана. Початкова площа була досить великою і мала кілька дверей. Він побачив кілька крісел, один круглий стіл та інтерактивний письмовий стіл у його нижній частині. На стінах також висіло кілька екранів, в яких були отвори для телефонів або подібних пристроїв.
На інтерактивному столі Хан одразу помітив каблучку, викрадену у Стала. Поруч стояли два телефони, але всі вони мали численні тріщини, які він зміг з’єднати зі своїм закляттям.
— Твої товариші розповіли мені, що ти самотужки подолав цілий окоп і кілька машин, — сказав чоловік, зачиняючи за Ханом двері і йдучи в інший кінець кімнати. — Такі солдати, як ти, рідкість, особливо на Екоруті. Тут ніхто не хоче воювати по-справжньому.
— Я думав, що наказ залишатися в окопах надійшов зі штабу, сер, — ввічливо відповів Хан, коли чоловік повозився з інтерактивним столом, щоб відкрити шухляду.
— Це тому, що штаб не хоче перемогти, — оголосив військовий, ставлячи на стіл пляшку і дві склянки. — Глобал Армі нічого не виграє від повної перемоги. Це не наша планета, і Ґуко обов’язково перегляне умови нашого союзу після закінчення війни. Нинішня ситуація теоретично ідеальна, оскільки дозволяє нам отримати вигоду від цих прибульців, не даючи їм занадто багато влади.
Хан опустив очі, коли солдат почав наливати випивку в склянки. Він нарешті зрозумів причини, що стоять за наказами штабу. Змушуючи Екоруту продовжувати війну, вони отримували постійний потік ресурсів і нових технологій, не даючи нічого натомість Ґуко.
— Тебе не обурює, що Глобал Армі торгує людськими життями за технології та ресурси? — запитав чоловік, висуваючи склянку і вказуючи на стілець перед столом.
— Я лише солдат, сер, — збрехав Хан, підходячи до стільця. — Я виконую накази та роблю все можливе, щоб вижити.
— Справді? — чоловік посміхався. — Мені боляче бачити, що такий перспективний солдат не може довіряти своєму командуванню, але я не можу тебе звинувачувати. Б’юся об заклад, що ти спробував би залишитися на Нітісі, якби у тебе була така можливість.
Хан не сів і не відповів. Він стояв поруч зі стільцем і відсторонено дивився на військового. Той виглядав справді сумним, але він не міг так легко втратити пильність.
— Поведінка штабу мене дратує, — врешті-решт зізнався чоловік, сідаючи за стіл і знову вказуючи на стілець поруч з Ханом. — Звичайно, війна приносить величезну користь людству, але я не можу просто дивитися, як мої солдати гинуть через жахливі стратегії. Я хочу щось змінити, але моїх повноважень ледве вистачає на тридцять сьомий батальйон.
Хан сів і взяв склянку. Сильний запах випивки досяг його ніздрів, коли він подивився на бурштинову рідину. Йому хотілося випити, але він чекав, поки солдат закінчить свою промову.
— У мене є план, як покращити ситуацію тут, в тридцять сьомому батальйоні, — продовжує чоловік. — Звістка про проєкт «Антимани» змусила штаб дати мені трохи свободи. Штурмова група має дбати про підземні лабораторії, але ніщо не заважає їй нападати на населені пункти та захоплювати транспортні засоби на поверхні.
«Він хоче використовувати команду як свою особисту армію? — дивується Хан. — Його причини непогані, але він також планує використовувати людські життя для досягнення своїх цілей».
— Чи були донесення неправдивими? — запитав чоловік, побачивши, що Хан ще нічого не сказав і не відпив зі своєї чашки. — Я думав, ти любиш випити.
— Мені було неввічливо починати без вас, сер, — збрехав Хан, і солдат розсміявся, перш ніж зробити ковток зі своєї склянки.
Хан міг пити тільки в цей момент. Приємне печіння заповнило його рот і горло. Він відчував, що якість випивки перевершує все, що йому доводилося пити раніше, але ніяк не відреагував на це.
— Мабуть, мені не вдасться завоювати твою довіру дорогим алкоголем і гарними словами, — засміявся чоловік. — Але мені все одно потрібна твоя допомога. У штурмовій групі буде кілька воїнів другого рівня, але мені потрібно, щоб ти керував слабшими солдатами.
— Я можу це зробити, сер, — відповів Хан, піднімаючи праву руку. — Але я не буду в повній бойовій готовності, поки моя рука не заживе.
— Не хвилюйся про це, — промовив військовий солдат. — Стали, напевно, вже перевезли лабораторії. Ми завжди будемо на крок позаду них, тому краще не поспішати та підготувати щось таке, чого вони не зможуть зупинити. Наступний місяць ти проведеш тут, щоб одужати.
Хан внутрішньо зрадів цій новині. Його не хвилювали поранення, але він хотів зрозуміти, чого він досягнув за допомогою стихії хаосу, перш ніж стрибнути в іншу битву.
— Моє запитання мало інше значення, — вимовив чоловік. — Я хотів дізнатися, чи готовий ти співпрацювати з моїм планом. Це може передбачати часткову брехню у твоїх звітах.
— Я зроблю те, що ви просите, сер, — заявив Хан без жодних вагань.
Слова чоловіка прозвучали як запитання з підступом, але Хан не дозволив їм вплинути на себе. Він не міг відмовити старшому за званням, особливо під час війни. Крім того, він просто зізнається і звинуватить його, якщо з’являвся хтось із вищим званням.
Чоловік не був задоволений такою відповіддю. Він почухав волосся та оглянув Хана, коли той пив маленькими ковтками зі своєї чашки. Хан не міг зрозуміти, про що думав солдат, але його обличчя залишалося відстороненим і спокійним.
— Спробуймо змінити підхід, — нарешті зітхнув чоловік. — Я капітан Джейсон Клейман. За кілька років я стану підполковником. Допоможи мені, і ти матимеш союзника у вищих ешелонах влади. Цього достатньо, щоб показати мені своє справжнє обличчя?
Хан мусив визнати, що не очікував такої раптової зміни в поведінці капітана. Проте він не міг продовжувати прикидатися, коли солдат розкрив свої карти.
— У мене в телефоні було багато важливих даних, — відповів Хан. — Що з ними станеться?
— Все зберігається в мережі, приховане вашим генетичним підписом, — пояснив капітан Клейман. — Ти отримаєш доступ до всього, що втратив, коли отримаєш наступний телефон. Я також замовив пристрій, який може протистояти твоїй стихії. Тобі навіть не доведеться турбуватися про те, що ти витягнув з телефону лейтенанта Пуйля.
— А як щодо можливої винагороди? — запитав Хан. — Глобал Армі знає про проєкт «Антимани», тому що я допоміг своїй команді втекти. Перстень може бути використаний і в розбитому стані, чи не так?
— Ти можеш називати все, що завгодно, — відповів капітан Клейман.
— Мені може знадобитися допомога, — сказав Хан. — У мене вже є два хороших бойових мистецтва, зброя першого рівня та програма тренувань для моєї стихії. Я не знаю, про що ще просити.
Очі капітана Клеймана здивовано розширилися, а рот розтулився у задоволеній посмішці. Він передбачав, що Хан буде цікавим солдатом, і останні слова лише підтвердили цю думку. Хан висловив своє незнання без жодного сорому, оскільки справа стосувалася його сили.
— Я прочитав твоє досьє, — відповів капітан Клейман, закинувши ноги на інтерактивний стіл і дивлячись у довільну точку кімнати. — Те, що ти маєш, вже багато для більшості воїнів першого рівня. Ти можеш попросити синтетичну ману, інші заклинання або знання. Я надішлю тобі список, як тільки штаб дасть тобі новий телефон.
Хан задоволено кивнув. Під час нещодавньої втечі він зіткнувся зі своїми межами, і йому не терпілося їх позбутися. Друге заклинання могло б допомогти йому уникнути деяких слабкостей, і він був не проти дізнатися більше про світ мани.
— Отже, я можу тобі довіряти? — запитав капітан Клейман і змусив Хана повернутися до реальності. — Не буду приховувати, що твоїй команді доведеться зіткнутися з небезпеками, але твоїм товаришам з тридцять сьомого батальйону буде набагато легше, якщо ви досягнете успіху.
— Розширення не може бути єдиним рішенням, сер, — заявив Хан. — Більшість солдатів прибули сюди через складні ситуації, які ніколи не дозволяють їм розвивати свою силу, і застрявання в окопі не допоможе. Їм потрібні вчителі, тренувальні майданчики та реальний бойовий досвід.
— Маленькими кроками, Хане, — заявив капітан. — Штаб має відчути, що змушений відправити це після того, як ми зачистимо велику територію. Зосередьтеся на забезпеченні перемог і зачистці підземних споруд. Я подбаю про те, щоб покращити життя твоїх товаришів тут.
— Тоді я залишу вас, — вигукнув Хан, допиваючи залишки свого напою і підводячись для виконання військового салюту.
— Так, і ще одне, — оголосив капітан Клейман. — Все, що стосується проєкту «Антимана», є таємницею. Я єдиний у всьому батальйоні, хто знає про це, окрім твоїх друзів, звісно. Штаб хоче, щоб все так і залишалося. Зрозуміло?
— А як щодо штурмової групи? — запитав Хан.
— До неї увійдуть лише перевірені солдати, — пояснив капітан. — Хоча я б утримався від розмов про це навіть під час виконання завдань.
— Зрозумів, — сказав Хан, перш ніж повернутися і вийти з житла.
— Хане? — Капітан Клейман покликав його, перш ніж Хан встиг вийти з кімнати. — Намагайся не зловживати своєю славою. Я не хочу накладати на тебе обмеження, але це не Нітіс. Поводься по-людськи.
Капітан Клейман підморгнув, коли Хан подивився на нього. Хан міг лише кивнути, перш ніж поспіхом покинути житло. Він смутно розумів, що хотів сказати солдат, але ці слова лише породили гірке відчуття в його свідомості.
Хан трохи розгубився, коли перед його очима розширився весь табір. Була вже ніч, а він не мав жодного уявлення, куди йти. Він навіть не знав, чи капітан приготував для нього житло.
— Сер, сер? — молодий солдат, якого Хан бачив сплячим біля медичного відсіку, покликав, підбігаючи до нього.
Старшини, що сиділи за столом, витріщилися на юнака, але вирішили проігнорувати його, коли побачили, що до справи причетний Хан. Тим часом Хан намагався зрозуміти, чому солдат звертається до нього такими ввічливими словами.
— Сер! — оголосив чоловік, зупинившись перед Ханом. — Я буду вашим провідником і помічником під час вашого перебування в таборі.
Хан швидко оглянув чоловіка. Він виявився лише на кілька років старшим за нього. Його коротке золотисте волосся і зелені очі надавали йому рис, які виглядали занадто чистими для поля бою. Навіть його поведінка не давала Хану відчути, що він знаходиться поруч з воїном.
— Як тебе звати? — запитав Хан.
— Рік, сер! — вигукнув солдат і знову привернув до себе увагу вищих за рангом осіб на столі.
— Припини називати мене сер, — зітхнув Хан. — І стиш голос.
— Вибачте, с... — майже прошепотів Рік, перш ніж закрити рота, щоб перервати свою репліку.
— Де моє житло? — запитав Хан.
— Ось тут, у другому квадранті, — оголосив Рік, вказуючи на житло за однією з доріг, що розділяли табір. — Я впевнений, що вам сподобається. Тільки лейтенанти можуть отримати один з великих наметів.
Рік почав прямувати до другого квадранту, а Хан спокійно пішов за ним. Як тільки він опинився серед різних будинків, на його фігуру впала низка поглядів. Багато солдатів зібралися в невеликі групи, щоб обмінятися словами або випити, і вони не утрималися від того, щоб оцінити Хана, коли він проходив перед ними.
Другий квадрант заповнила знайома атмосфера, але Хан мимоволі порівнював його з Нітісом. Він провів багато ночей серед своїх товаришів по службі, але люди не мали гостинності Нітіса. Ніхто з них не намагався привітатися з Ханом, але він не звертав на це уваги.
Ситуація змінилася, коли Рік показав на найбільше житло в цій місцевості. Хан вивчав його кілька секунд, перш ніж перемикнути свою увагу на кілька фігур, що поспішали до його позиції.
— Ти не поспішав! — вигукнула Делія, перш ніж вибухнути щасливим сміхом.
— Я здивована, що він так швидко прокинувся, — прокоментувала Глорія.
— Справді? — запитав один з інших солдатів. — Я був здивований, що він взагалі зміг заснути.
— Замовкни, ідіоте, — вилаявся четвертий солдат. — Спробуй бути ввічливим. Ми живі завдяки йому.
— Це був комплімент, — насміхається третій солдат.
— А мені так не здалося, — поскаржився четвертий солдат.
— Я бачу, що ви одужали, — сказав Хан, і на його обличчі з’явилася сумна посмішка.
Спочатку його взвод налічував понад тридцять бійців, але лише п’ятеро з них пережили полон і втечу. Це був неймовірний подвиг, але Хан все одно почувався не дуже добре.
— Гей, без сумних облич, — надулася Делія, підходячи до Хана і перевіряючи його пов’язки. — Ти був неймовірним там.
Хан кивнув, нічого не додавши. Делія мала рацію, але він не міг вирішити, що він відчуває. Наслідки заклинання Хвилі все ще заповнювали його свідомість. Він відчував відчай навіть після того, як повернувся в безпечне місце.
— Що ж, забирайтеся звідси, — сказала Делія трьом своїм супутникам. — Хану ще треба відпочити. Ми можемо показати йому все навколо завтра.
— Щось вони не виглядають такими привітними, — пожартував Хан, дивлячись на солдатів, які все ще оглядали його групу.
— Вони просто налякані, — пояснила Делія. — Вони розпитували нас про вас багато речей, поки ти спав. Мушу сказати, що я сама не вірила своїм словам, коли розповідала їм про те, що ти зробив.
— Тоді я можу звинуватити тебе в такій гостинності, — пожартував Хан.
— Я просто сказала їм правду, — поскаржилася Делія. — Крім того, я впевнена, що вони стануть більш приязними, коли дізнаються про тебе ближче.
— Все одно добре, — зітхнув Хан. — Я поки що піду спати. Про все інше подумаю завтра.
— Ви можете зв’язатися зі мною зі свого житла, якщо вам щось знадобиться, — вигукнув Рік, перш ніж виконати військове вітання.
Хан кивнув і показав фальшиву посмішку своїм супутникам, перш ніж наблизитися до свого будинку. Багато думок обтяжували його голову, і ніхто не міг допомогти йому розібратися в них. Почуття не слухалися розуму, а його стихія вимагала випробувань, які було надто небезпечно проводити серед людей.
Двері житла відчинилися, щойно Хан наблизився до них. У кімнаті стояли лише диван і маленький столик, але він побачив, що в будинку є три різні кімнати. Він планував оглянути їх, перш ніж вирішити, що робити далі, але якась постать прослизнула повз вхід, перш ніж він встиг зачинитися.
— Що ти тут робиш? — Хан посміхнувся, розвертаючись, щоб оглянути Делію.
— Ти обіцяв мені випити, — нагадала Делія, дістаючи з кишені маленьку фляжку. — Я тут, щоб отримати свою винагороду.
— Ти так сильно хотіла залишитися зі мною наодинці? — дражнився Хан, кидаючись на диван.
— А якщо я скажу «так»? — хихикнула Делія, займаючи своє місце зліва від Хана. — Покажи мені свою руку. Ця штука огидна, але, здається, вона виконує свою роботу.
Хан простягнув праву руку до Делії, і вона обережно взяла його зап’ястя, щоб вивчити металевий предмет, який тримав його пальці та долоню прямо. Під час огляду вона підняла свої ноги й поклала їх йому на коліна.
Далі
Том 3. Розділ 258 - Зміна
— Деліє, що ти робиш? — запитав Хан докірливим тоном. — Перевіряю твої бинти, — відповіла Делія, вдаючи, що не зробила нічого дивного. — Так, випивка. Мало не забула про неї. Делія не відпускала ліву руку від зап’ястя Хана і відкрила флягу за допомогою рота. Потім вона зробила короткий ковток, перш ніж передати її Хану, і він схопив її, дивлячись на свою супутницю. Делія проігнорувала погляд Хана і продовжила оглядати його праву руку. Вона обережно повернула його зап’ястя, щоб вивчити обидва боки, але з ногами вона поводилася не так граціозно. Вона багато рухала ними, ніби намагаючись переконатися, що Хан їх відчуває. У таборі Делії видали чисту військову форму, але це не завадило Хану уявити її пружні вигини. Під час втечі вона ледь не опинилася голою, тож він згадав, що приховує ця темно-синя тканина. Хан дозволив їй розважитися. Він зробив довгий ковток з фляги, перш ніж повернути її своїй супутниці. Делія вхопила предмет і підтягнулася ближче до Хана, перш ніж покласти його руку на підставу своєї лівої ноги, біля паху. — Ти користуєшся пораненим, — пожартував Хан. — Будь ласка, — усміхнулася Делія. — Я бачила, як ти впорався з танком, окопом і шістьма броньованими вантажівками, коли ледве стояв на ногах. У мене не буде жодного шансу, якщо ти вирішиш мене відштовхнути. Делія випила і передала флягу Хану. Його погляд мимоволі ковзнув між її ногами та правою рукою, перш ніж зупинився на предметі. Він взяв її, але не забув поставити запитання своїй супутниці: «Деліє, навіщо ти це робиш?» — Я нічого не роблю, — прошепотіла Делія, тягнучись до його лівої руки та обводячи пальцями бинти. — Ти пішов на все заради нас, чи не так? — Я лише намагався вижити, — пояснив Хан. — Мене б поранило, навіть якби я був сам. — Брехун, — вигукнула Делія, відсуваючи ліву руку Хана, щоб відкрити шлях до його грудей. — Ти міг би уникнути багатьох з цих поранень. Б’юся об заклад, ти міг би обігнати перші вантажівки. — Ні, вони були надто швидкими, — визнав Хан. — Ти ухилився від них, коли біг до танка, — прокоментувала Делія. — Ти міг ухилитися від них, коли біг до окопу союзників, але ти цього не зробив. Ти залишився і бився. — Це була інстинктивна реакція, — заявив Хан. — Брехун, — повторила Делія. — Я спостерігала за тобою. Більшість твоїх посмішок фальшиві, і ти ніколи не кажеш усієї правди. Чому ти вирішив битися, а не тікати? Хан не хотів відповідати, але Делія надулася, ставлячи флягу йому на груди. Він міг лише глибоко зітхнути та випити, перш ніж пояснити свої причини під цими незмигними темними очима: «Я відчув слабкість після ув’язнення. Залишивши вас усіх помирати, я б тільки погіршив це відчуття. Крім того, я хотів, щоб ви вижили в цьому безладі». — Ти, тобто я? — Делія посміхнулася, поклавши пальці на його груди, щоб простежити краї його блакитних шрамів. — Я не дуже добре знаю інших, — зізнався Хан, не виказуючи жодного сорому за прихований зміст цих слів. — Чи можу я вважати це знаком того, що я тобі подобаюся? — прошепотіла Делія. Хан не міг відвести очей від усміхненого обличчя Делії. Вона була майже на десять років старша за нього, але в цій ситуації її вік не мав значення. Він міг думати лише про її м’яке тіло та сміливі рухи. Її тепло розливалося по його колінах і грудях, але найнестерпніше відчуття виходило від його правої руки, яку вона спритно поклала біля свого паху. Тепло Делії працювало як постійне нагадування про відмінності між людьми та Ніколс. Хан відчував, що вона занадто гаряча, але цього було недостатньо, щоб відштовхнути його. Він майже уявляв собі комфорт, який вона могла йому подарувати. Делія, здавалося, розуміла слабкі почуття, які викривав його погляд. Її рука лягла на його праве зап’ястя, а інша стиснула його плече, коли вона нахилилася вперед. Вона була вже близько до нього, тож могла дотягнутися до його обличчя за лічені секунди. Однак в останню мить Хан притиснув тильну сторону долоні до її губ. Делія подивилася на флягу в його руці, перш ніж підняла очі на нього. Вона хотіла поскаржитися, але не змогла говорити, коли він доторкнувся до її лоба своїм. — Я все ще кохаю її, — зізнався Хан, заплющивши очі. — Вибач. Делія нахилила голову, щоб звільнити рот, перш ніж прошепотіти жартівливим тоном: «Ми все ще можемо розважатися, особливо після того, через що ми пройшли. Ми обидва заслуговуємо на те, щоб очистити свій розум». — Ти справді хочеш бути моєю підтримкою? — запитав Хан, розплющуючи очі. Делія втупилася глибоко в очі Хана. Слабкий потяг, який вона бачила раніше, зник. Тепер вона бачила лише його смуток, і цей погляд пригнічував її. Щось підказувало їй, що вона ніколи в житті не відчувала подібного почуття. — Ні, — зітхнула Делія, перш ніж покласти голову йому на плече. — Я надто стара, щоб зв’язувати себе сумнівними стосунками. — Ти зовсім не стара, — хихикнув Хан. — Я знаю, але ти не маєш права говорити це після того, як відмовив мені, — поскаржилася Делія. — Вибач, — повторив Хан. — Це не твоя провина, — похитала головою Делія, не відриваючись від його плеча. — Я просто зустріла тебе у невдалий час. — Я все ще хочу, щоб ти була моїм другом, — заявив Хан. — Ти не позбудешся мене так легко, — посміхнулася Делія. — До того ж я дізнаюся, якщо ти почнеш гуляти з іншими жінками. Я не пробачу тобі, якщо після того, як ти відмовиш мені, опинишся з кимось іншим. — Я обов’язково поставлю тебе на перше місце у своєму списку, — дражнився Хан. — Я не це мала на увазі! — Делія хихикнула, перш ніж скоригувати свою позицію і знизити голос. — Ця дівчина, мабуть, була дивовижною. — Вона справді була неймовірною, — зітхнув Хан. — Розкажи мені про неї, — попросила Делія. — Я б не хотів цього робити, — промовив Хан, коли обличчя Лізи з’явилося в його уяві й посилило відчуття відчаю в його свідомості. — Будь ласка, — благала Делія. — Мені стане легше, якщо я зрозумію, наскільки дивовижною була ця Ніколс. Крім того, я не могла заснути після того, як дісталася до табору. Розповідь може допомогти. Делія кинула благальний погляд на Хана, перш ніж заплющити очі й розслабитися. Вона сиділа на ньому, але він не міг її відштовхнути. Втеча, напевно, залишила в її пам’яті жахливі образи, і він знав, наскільки це погано, коли прийшли сновидіння. — Коли я вперше побачив Ліізу, вона їхала верхи на Адунсі, тобто на великому орлі, — почав розповідати Хан, і його розповідь незабаром дійшла до кумедних подій чи ситуацій. Він уникав найважливіших деталей, але Делія все одно хихотіла і час від часу висловлювала короткі коментарі. Хан не помітив, як Делія заснула. Він так захопився своєю розповіддю про Ліізу, що не помітив, як його подруга перестала його слухати. Делія мирно спала на плечі Хана. У тьмяному білому світлі житла вона виглядала неймовірно милою. Відчуттям, які випромінювало її тіло, також важко було відмовити, але її тепло полегшувало йому завдання. «Вона навіть не потурбувалася прибрати мою руку» — вилаявся подумки Хан, перш ніж відтягнути свою праву руку і покласти її їй під ноги, намагаючись не торкатися металевої конструкції на руці. Хан підвівся і підняв Делію. Жінка навіть не намагалася прокинутися, тож він зміг понести через своє житло, обережно опустивши лише тоді, коли знайшов ліжко. Делія трохи поскиглила, не прокидаючись, коли відчула, що тепло Хана покидає її, але він швидко накрив її ковдрою. Коли вона заспокоїлася, він вийшов з кімнати та почав оглядати решту свого житла. У будинку була вітальня з меню на стінах, яке могло працювати без його телефону, спальня, ванна кімната та порожня зона з темнішими поверхнями порівняно з рештою будівлі. Хану достатньо було доторкнутися до цих стін, щоб відчути їхні знайомі властивості. Цей метал був стійкий до мани. «Це не повинно зламатися так легко, — подумав Хан. — Добре». Хан негайно сів у центрі кімнати та поринув у медитативний стан. Він планував провести кілька тестів зі своїм заклинанням після того, як трохи зосередиться на своїх травмах, але щось дивне сталося, як тільки він спробував збільшити вплив своєї мани на своє тіло. Після того, як він став воїном першого рівня, енергія, яка виходила з мана-ядра, лише посилювала ореол, що наповнював його тіло. Те ж саме відбувалося і зараз, але колір аури виявився іншим. Хан побачив червоно-фіолетові пасма, що виходили з його поліпшених частин і починали звичайні поліпшення, породжені медитативним станом. Хан миттєво вийшов з медитативного стану і на його обличчі з’явився шокований вираз. Нещодавня подія не мала жодного сенсу. Навіть коли мова йшла про інші стихії, мана набувала різних властивостей і кольорів лише після того, як ставала частиною заклинання. Він бачив, як це відбувалося в різних випадках. Енергія Ніколсів також зберігала свої початкові блакитні відтінки до того, як піддавалася маніпуляціям. Хан перевірив процес ще раз. Він заплющив очі та зосередився на своєму мана-ядрі. Однак енергія, що виходила з органу, все ще була червоно-фіолетовою без жодної видимої причини. «Це не має ніякого сенсу! — вигукнув Хан подумки. — Навіть у Наків мана блакитна. Що взагалі відбувається?» Хан спочатку пошукав свій телефон, але швидко згадав, що йому ще треба знайти заміну. Втім, він швидко відкинув ідею шукати відповіді у своєму пристрої, оскільки в програмі тренувань його стихії нічого подібного не згадувалося. Натомість йому спала на думку інша ідея, і він без вагань вирішив її перевірити. Ніж весь цей час лежав у кишені через відсутність піхов, і він швидко витягнув його, щоб створити мембрану, необхідну Божественному Женцю. Зброя почала світитися червоно-фіолетовим світлом, хоча він не робив нічого, що відрізнялося б від звичайного. Хан деякий час тримав мембрану активною, щоб вивчити її. Гострота, яка наповнювала його ману, коли він виконував техніки Божественного Женця, все ще була там, але тепер він відчував щось глибше. Його базова енергія набула властивостей, які він не міг придушити та ледве помічав, якщо не звертав на них пильної уваги. Бар’єр залишався на своєму місці, поки Хан не помітив, що тріщинка на його ножі почала розширюватися. Він негайно розпорошив свою енергію та оглянув свою зброю, щоб перевірити її стан. Вона все ще була практично ідеальною, але вм’ятина на її поверхні доводила, що його мана набула руйнівних властивостей, які пошкоджували все, до чого вона торкалася. Хан знову активував бар’єр і встромив ніж у підлогу. Метал не зміг нічого вдіяти проти його зброї. Лезо створило ідеальний отвір, і він не відчув жодних перешкод під час атаки. Слід на ножі не збільшився за ті кілька секунд, що бар’єр був активний. Здавалося, що зброя може витримати його нову енергію, якщо він обмежить її використання короткими проміжками часу. Але це відкриття не задовольнило його. Хан підвівся і відкинув ніж у куток кімнати, а потім заклав праву руку за спину. Потім він вказав лівою рукою на стіну перед собою та активував заклинання Хвилі. Хан вжив усіх можливих заходів обережності. Він переконався, що цілиться в протилежний бік від спальні, оскільки зосередився на своєму відчаї. Однак заклинання створило сферичну атаку, яка поширилася всюди. Укріплена кімната була досить великою, і Хан заздалегідь вирішив стати в її центрі, оскільки передбачив подібну подію. Проте його мана пошкодила темні стіни за кілька секунд після дотику до них. Навіть у підлозі з’явився рівний отвір, коли його атака спинилася. Хан швидко перевірив свою праву руку. Металева структура була в порядку, але цього не можна було сказати про бинти на лівій руці. Кілька аспектів його заклинання залишалися незрозумілими. Майже здавалося, що краї червоно-фіолетової сфери несли в собі справжню руйнівну силу, але поки що він не міг бути в цьому впевненим. Мало того, Хан не міг пояснити, чому його заклинання так відрізнялося від того, що він бачив у навчальній програмі. Він відчував, що не може поскаржитися перед цією руйнівною силою, але його дратувала нездатність контролювати її траєкторію. Хан зробив рішучий вираз обличчя і знову витягнув ліву руку. Він відчував, що готовий випробувати свою атаку всю ніч, якщо знадобиться, але відтінок вагання зрештою з’явився в його свідомості. Його теперішнє житло не було ідеальним для таких експериментів. Хан вже встиг його пошкодити. Крім того, Делія спала лише за кілька стін від нього. Випробовувати свою силу так близько до неї було надто ризиковано. Він навіть не знав, який вплив заклинання Хвилі може мати на металеву конструкцію на його правій руці. «Знання, знання, — повторював подумки Хан, перш ніж взяти ніж і сісти в центрі кімнати. — Щось про це має бути в записах Глобал Армі. Можливо, мені доведеться покластися на капітана Клеймана, якщо тема стосується секретної інформації». Важкі думки, що заповнювали голову Хана, не завадили йому поринути в медитативний стан. На цей процес не вплинули зміни в його мані, і його тіло також підтверджувало цю теорію. Насправді інтенсивність ореолу відчувалася сильнішою, ніж раніше, завдяки силі, яку набула його енергія.
Читати
Відгуки
Наразі відгуки до цього розділу відсутні!
Зареєструйтеся або увійдіть, аби лишити Ваш коментар!