Гладкі стіни палацу всередині величезної порожнини розсунулися, коли група прибула. Кілька шарів темного металу розсунулися, відкриваючи високий і великий вхід, який не мав жодних розкішних дверей. Це був не що інше, як прямокутний отвір, через який студенти та рекрути могли потрапити до величезної зали.
Різкий контраст між дикою природою і внутрішніми приміщеннями палацу залишив групу приємно здивованою. М’які і товсті темно-червоні килими вкривали всю підлогу кімнати і розстелялися на крутих сходах, що з’єднували її з приміщенням. Прості столи, оточені стільцями, займали різні місця в головному залі, а два димарі з синім полум’ям займали центр двох стін.
Блакитне полум’я не випускало диму, але його світло додавало яскравішого сяйва до слабкого блакитного світла, що освітлювало палац зсередини. До того ж ці вогні не були такими гарячими, як мали б бути, але залишалися достатньо теплими, щоб зробити середовище затишним навіть для людини.
На стінах висіли ті самі шовкові картини, які посланці бачили під час зустрічі з Єзою. Темно-червоні та власне червоні відтінки поклали край чорноті та сірості, що заповнювали більшість споруд Ніколс. Абстрактні картини зачаровували як студентів, так і рекрутів, але прибуття вищого командування незабаром привернуло загальну увагу.
Єза, капітан Ербер, лейтенанти і різні дорослі представники обох видів спустилися однією з трьох сходів, з’єднаних з головною залою. Вирази їхніх облич спочатку були горді і щасливі, але потім спохмурішали, коли вони зрозуміли, як мало їхніх підлеглих залишилося в живих.
«Вони теж когось втратили?» — здивувався Хан, коли не побачив серед них знайомих облич, особливо коли мова йшла про солдатів.
Цієї деталі було недостатньо, щоб підтвердити, що вищі чини зазнали втрат, оскільки інші дорослі могли перебувати в різних частинах палацу, але Хан не наважувався сподіватися на це. Він бачив, наскільки сильним був ватажок мутованих Лисіксі. Істота, безумовно, мала силу вбити декого з його командування.
Єза була дивним чином одягнена в мантію, яка закривала більшу частину її тіла. Її одяг все ще зберігав розкішну ауру, і він був достатньо обтягуючим, щоб відкрити її чарівні вигини, але вона не була напівоголеною, як зазвичай.
Її зовнішній вигляд все ще був занадто відвертим для студентів та рекрутів. Лише Хан, Лііза та Залпа не стали жертвами її неймовірної краси, і вони по-різному відреагували на її появу.
Залпа мала невиразно роздратований вираз обличчя, щойно вона увійшла до палацу. Їй не подобалося бачити, як люди ходять всередині споруд, збудованих Ніколсами, які вірили в старі звичаї. Витвори мистецтва та темно-червоні відтінки несли в собі історію її виду, а ці солдати нічого про неї не знали. Вона відчувала себе так, ніби Єза впустив єретиків у святе місце.
Хан скористався нагодою, щоб оглянути верхні поверхи палацу. Зі свого місця він не міг багато чого побачити, але помітив темні постаті, що визирали з темних поручнів над ним. Багато Ніколс вирішили поспостерігати за прибуттям людської групи, і серед них Хан бачив здебільшого незнайомі обличчя.
Спочатку Хан занепокоївся за цих Ніколсів через зраду Зури, але незабаром його страх перетворився на цікавість. Спочатку він вважав прибульців слугами, але їхні шати та поведінка натякали на зовсім іншу правду. Швидше за все, вони були членами інших академій або племен.
Хан не зміг продовжити огляд, оскільки Лііза міцніше стиснула його мантію, коли група вищих осіб наблизилася до нього. Він увійшов до палацу з рукою, обгорнутою навколо її талії, але вона виявила свою тривогу, коли наблизилася неминуча зустріч з командуванням.
Єза застала цю пару в розпалі жорстокої боротьби. Криза не дала їй часу розпитати Хана і Ліізу як слід, але зараз ситуація змінилася.
Хан також зрозумів, наскільки складною тепер може бути ситуація. Він настільки звик бути з Ліізою, що майже забув про головну проблему в їхніх стосунках. Вони належали до різних видів, тому політичні наслідки були неминучі.
Пол підтвердив, що Хан був недоторканним. Його важливість серед молодих поколінь Ніколс робила його неоціненним активом у відносинах між двома видами. Він був ідеальним кандидатом на посаду посла на Нітісі.
Однак глибина його почуттів до Ліізи могла викликати занепокоєння. Хан навіть проігнорував прямі накази Пола і капітана Ербер. Позитивний результат його рішення не змінив цього факту.
— Я рада, що так багато з вас дісталися сюди, — вигукнула Єза з теплою посмішкою, яка, здавалося, могла зняти з групи напругу, що переповнювала останню частину подорожі.
Солдати не могли приховати своїх емоцій так само як і вона. Людська група багато втратила під час кризи. Лише четверта частина елітних рекрутів пережила нещодавні події, а один з командирів загонів також загинув.
Результат не був зовсім жахливим. Ці втрати були б варті того, якби вони допомогли покращити стосунки з Ніколс, і нинішня сцена продемонструвала єдність, яка була б немислима лише кілька місяців тому.
Дві міжрасові пари були лише незначною деталлю, яка додала цінності єдності, продемонстрованій групою. Рекрути стояли серед Ніколсів, не виказуючи жодного занепокоєння, і їхня близькість була настільки очевидною, що старші за званням могли помітити це, не розпитуючи своїх підлеглих.
Багато стурбованих і багатозначних поглядів також падали на Хана, який йшов попереду групи одразу за Залпою. Було видно, як і Ніколси, і люди переймаються його становищем і дивляться на нього з надією. Капітан Ербер з подивом помітила, що навіть командири загонів частково поділяють ці почуття.
— [Я не могла відпустити Ліі в дику природу], — пирхнула Залпа. — [А тепер я піду].
Залпа повернулася, не дивлячись на рекрутів і студентів, які були з нею цілий тиждень. Проте, Єза негайно покликала її: «[Залпо, будь ласка, сонце освітлюватиме Нітіс щонайменше ще місяць. Твої знання про старі шляхи неоціненні в цей період]».
— [Мої знання завжди були неоціненними]! — вигукнув Залпа. — [Ті, хто вирішив відмовитися від старих шляхів, винні в цій ситуації. Ви зазнали невдачі як лідери].
Капітан Ербер та інші солдати заніміли. Вони ніколи не бачили, щоб хтось так відкрито лаяв Єзу та інших лідерів Ніколсів, але згода останніх з цим здивувала їх ще більше.
Ніколси, що були серед них, з соромом опустили голови. Лише Єза продовжувала дивитися на Залпу, але яскравість її обличчя потьмяніла після цього коментаря. Проте вона витримала удар, як справжній лідер, і продовжила робити те, що було в інтересах її виду.
— [Ми зробили жахливу помилку], — оголосила Єза, не виказуючи жодного сорому. — [Будь ласка, залишся тут і допоможи нам спланувати наступний крок].
Залпа витріщилася на Єзу. Вона все ще стояла напівобернута до виходу з палацу, і більша частина її хотіла залишити цих Ніколс самих. Але благальний погляд Ліізи врешті-решт потрапив у її поле зору, і вона виявилася не в змозі йому протистояти.
Залпа вимовила прокляття, яке більшість Ніколсів не змогли зрозуміти, перш ніж розвернутися і попрямувати до групи вождів. Єза посміхнулася на це видовище, але її вираз обличчя застиг, коли вона побачила, як Залпа пройшла повз неї і попрямувала в кінець зали.
— [Я візьму другий підвал для себе], — вигукнула Залпа, перш ніж підійти до темно-червоної портьєри, що звисала зі стіни.
Залпа підняла портьєру і повозилася з лазурним символом за нею. Руна, здавалося, опиралася її командам, але врешті-решт вона змусила її активуватися.
— [Люди не знали про підвал], — прокоментувала Єза, коли на символі з’явилися червоні відтінки і стіна розсунулася.
— [Тепер знають]! — пирхнула Залпа, перш ніж увійти на вузькі сходи, які відкрилися завдяки її діям.
Єза зітхнула і похитала головою, але з вузького проходу несподівано пролунав інший коментар, який рознісся луною по всій залі: «[А ця дитина не така вже й погана]».
Стіна зачинилася, і Хан побачив, як на нього втупилися погляди. Дехто з Ніколс і солдатів не знав, що Лііза і Залпа були поруч, але їм достатньо було простежити за цими поглядами, щоб зрозуміти, що стара прибулиця говорила про нього.
Хан не знав, як поводитися в цій ситуації, але ледь помітна посмішка з’явилася на його обличчі, коли він помітив, що Лііза опустила голову, щоб приховати своє щастя. Залпа багато значила для неї, і вона була рада, що та почала приймати її хлопця.
— Думаю, нам усім треба взяти кілька днів, щоб прийти до тями і вирішити наші політичні справи, — врешті-решт оголосила Єза, поклавши край незручній ситуації.
Потім Єза зробила крок вперед і вказала студентам групи, щоб вони йшли за нею. Солдати зробили те саме, але різні події затримали цей поділ.
— [Залиш усе мені], — прошепотіла Азні, нахилившись до Хана.
— [Буде вечірка, і ти не можеш її пропустити], — підморгнув Доку, перш ніж відтягнути свою дівчину.
— [Друже мій, зробімо все можливе на цих брифінгах]! — вигукнув Ілман, поплескуючи Хана по плечу. — [Те, що ми дізналися під час нашої подорожі, може врятувати життя].
— [До зустрічі, хане], — посміхнулася Асят.
Інші Ніколси не забули привітати Хана, коли вони рухалися до Єзи. Остання намагалася зберігати привітний вираз обличчя, але її посмішка розширилася, коли вона побачила погляди, якими Лііза стріляла в дівчат. Командири загонів також відчули себе ніяково, коли побачили, наскільки популярною була Хан.
— Поспішаймо, — промовила капітан Ербер, коли її біонічне око перемістилося між двома парами. — У вас буде час зустрітися пізніше.
Джордж і Гаваа обмінялися теплими посмішками перед тим, як розійтися, але Лііза завагалася. Вона боялася, що її мати або солдати знайдуть привід, щоб не пустити її до Хана. Тепер, коли вони були в безпечному місці, маминого визнання могло бути недостатньо.
— [Можна мені...]? — почала питати Лііза, але мати швидко перебила її.
— [Ліізо, у нього є політичні справи, які треба обговорити наодинці], — сказала Єза люблячим голосом. — [Крім того, нам є про що поговорити, особливо, якщо ти серйозно ставишся до нього].
Лагідна посмішка Єзи не переконала Ліізу, але Хан змусив її повернутися до нього, вщипнувши за бік. Лііза хотіла надути губи, але її вираз обличчя розтанув, коли раптовий поцілунок приземлився на її губах.
Лііза усвідомила реальність ситуації, коли тепло Хана розлилося по її обличчю. Вона та її хлопець були видатними представниками нового покоління, але не більше. У присутності Єзи та капітана Ербер вони не мали ніякої влади над політичними питаннями.
Їхнє привілейоване становище залежало від того, наскільки добре вони поводилися серед представників свого виду. Хан і Лііза мусили долучитися до політичної гри, щоб залишатися разом. Їхні стосунки не могли уникнути цього.
Хан не хотів продовжувати цей поцілунок на очах у Єзи та його командування, але Лііза не залишила йому вибору. Вона обійняла його за шию, як тільки відчула, що він відводить голову назад.
Хан міг лише дозволити їй вирішувати, коли їм треба розлучитися. Він забув про своє становище, віддавшись цій любовній холодності. Їхній поцілунок навіть ризикував тривати досить довго, щоб збудити його, але Лііза відпустила його прямо перед цим.
Вони обмінялися закоханими поглядами, коли відвели руки назад. Лііза відійшла, щоб підійти до Єзи, а Хан простежив за нею очима. Він відвів погляд лише тоді, коли вона підійшла до Азні, яка одразу ж прошепотіла їй на вухо і змусила її почервоніти.
«З нею все буде гаразд, — зрадів подумки Хан. — Вона більше не сама».
Коли він повернувся до групи людей, на Хана чекала низка незручних і суворих поглядів. Він вдав, що не бачить їх, коли підійшов до капітана Ербер, віддав військове вітання і приєднався до решти рекрутів. Його думки вже почали тужити за холодними обіймами Ліізи, але обличчя залишалося серйозним.
Джордж поплескав його по плечу і гордо кивнув головою, але зупинився, як тільки кілька солдатів подивилися на нього. Капітан Ербер і Єза обмінялися поклонами, перш ніж розвернутися до протилежних сходів, щоб повести свої групи в різні частини палацу.
Студенти і рекрути озирнулися, щоб перевірити, як там їхні супутники, що супроводжували їх у дикій природі протягом останніх тижнів, але їхні лідери швидко прочистили горло, щоб змусити зосередитися на майбутньому шляху. Хан востаннє глянув на Ліізу, перш ніж продовжити огляд численних Ніколс, що займали верхні поверхи.
Другий огляд підтвердив, що з більшістю з них Хан ніколи не зустрічався. Він побачив кілька невиразно знайомих постатей серед дорослих, але решта були незнайомцями.
Капітан Ербер та інші солдати, схоже, були добре знайомими з палацом. Вони вивели групу у широкий коридор одразу після того, як піднялися на другий поверх, і мовчки пройшли через багато просторих кімнат, в яких знаходилося кілька Ніколсів.
— Вам було весело в академії, — прокоментувала капітан Ербер, не обертаючись, коли група дійшла до більш ізольованої зони. — Мені знадобиться повна доповідь від кожного з вас. Настав час провести деякий час серед людей.
Капітан Ербер спробувала нагадати своїм підлеглим про їхню політичну ситуацію, але раптом позаду групи пролунав крик, який зруйнував її спробу: «Гелен!»
Всі обернулися в бік джерела цього крику і побачили, що на іншому кінці коридору важко дихає Ніколс. Важко було довести прибульців до такого рівня виснаження, тому можна було з упевненістю припустити, що хлопнць, напевно, пробіг більшу частину палацу, щоб дістатися до людської групи.
— [Вейт]! — крикнула Гелен, перш ніж кинути благальний погляд на капітана Ербер.
Вайт був хлопцем Гелен. Вони познайомилися під час зустрічі з Єзою і зустрічалися протягом кількох місяців до кризи. Прихід сонця розлучив їх, оскільки вони повинні були дбати про різні сфери, але тепер, коли багато Ніколсів зібралися в палаці, вони могли нарешті возз’єднатися.
— Він досить важливий серед Ніколс, — прокоментував Хан, прикриваючи рот. — Мабуть, такий же важливий, як і міс Лііза.
Капітан Ербер пильно подивилася на Хана, але вона врешті-решт зітхнула: «Зроби це швидко».
Гелен подякувала Хану очима, перш ніж побігти до Вейта. Незабаром людська група могла спостерігати за возз’єднанням пари.
Далі
Том 2. Розділ 208 - Допит
— Вони точно знають, що ми порушники спокою, — прокоментував Джордж. — Ми буквально увійшли до палацу з Ніколсом в руках, — відповів Хан. — Чого ви взагалі очікували? — З тобою все буде добре, — заспокоїв Джордж. — І Єза, і Залпа на твоєму боці, як і всі інші. Б’юся об заклад, що Келлі також буде захищати тебе. — У цьому й проблема, так? — Хан зітхнув. — Навіщо мені це взагалі потрібно? Я щойно зустрічався з дівчиною. — Яка виявилася єдиною донькою посла, що відповідає за відносини між нашими видами, — додав Джордж. — Хіба я не повинен отримати за це бали? — глузував Хан. — Залежить від того, яка сторона виграє від ваших стосунків, — пояснив Джордж. — Я отримую вигоду від моїх стосунків, — сказав Хан роздратованим тоном, перш ніж зосередитися на своєму другові. — До речі, з тобою все гаразд? Вибач, що не зміг приділити вам увагу. Лііза була на першому місці. Сподіваюся, ти мене зрозумієш. Солдати привели групу до частини палацу, яку їм залишили Ніколси. Там була велика прямокутна зала, з’єднана з багатьма кімнатами, які наразі використовувалися вищим командуванням для допитів рекрутів. Солдати ще не викликали Хана і Джорджа, тому вони вирішили сісти на м’якому килимі і чекати своєї черги. Всі інші вже пройшли через допити і зайняли кімнати, але начальство продовжувало мовчати. — Навіть не згадуй про це, — заявив Джордж, махнувши рукою. — Я знаю, який тиск на тебе чиниться. Я навіть радий, що Лііза може вилікувати те, що ця клята криза змушує тебе терпіти. — Я не впевнений, що мені вже потрібне зцілення, — сказав Хан, оглядаючи свої руки. — Битися і вбивати стає все легше. Боюся, я забуду, що відчував після Істрону. Руки Хана були чистими, але він відчував кров, яка просочила їх. Втім, це відчуття не викликало в нього огиди. Навпаки, він сподівався, що його минуле усвідомлення знову здійсниться. «Моє щастя походить від крові на моїх руках» — повторював подумки Хан. Хан не пишався своїми думками, але він також бажав перерви. Він втомився від травми за травмою, навіть якщо робив усе можливе в кожній ситуації. Він не міг не сподіватися, що вся ця кров може привести до щастя, якого він відчайдушно потребував. — Гадаю, це добрий знак, — зітхнув Джордж. — Я ризикнув проігнорувати вчення професора Супіяна. Я пройшов шлях від залицяння до Наталі до того, що дивився на її труп з іншою дівчиною на руках. — Смерть Наталі не твоя вина, — вилаявся Хан. — Я знаю, — продовжив Джордж. — Але я думаю, що ми не повинні так багато переживати. Всесвіт божеволіє чи просто не щастить? Я вже втомився від цього. — І це ще не кінець, — хихикнув Хан. — Ми повинні розлетітися на різні планети, як тільки виберемося з Нітіса, — запропонував Джордж. — Тоді ми нарешті дізнаємося, кому з нас не пощастило. Заява Джорджа була не більше ніж безневинним жартом, але він зрозумів, наскільки неприємними були ці слова, коли побачив сумну посмішку Хана. Ситуація була далеко не проста, особливо з огляду на те, що вони обидва перебували у стосунках з Ніколс. Ці слова змусили хлопців замислитися над своїм майбутнім. Їм обом доведеться зіткнутися з проблемами через їхні стосунки, але природа цих проблем була дуже різною. Джордж мав мати справу з сім’єю, а Хан з тим, що підкине йому політичне середовище. І це навіть не всі їхні проблеми. Джордж мав вирішити, де жити, якщо все з Гаваа буде добре, а Хан мав зрозуміти, як полювати на Наків, не покидаючи Ліізу. Шлях попереду видавався неймовірно суворим, і від’їзд з Нітіса лише погіршив би його. Покинувши своїх подруг, вони могли б повернути собі свободу, але хлопці навіть не розглядали такий варіант. Гаваа і Лііза були тією самою причиною, чому вони могли сміятися і жартувати, коли так мало часу минуло від зради Зури. Двері в коридорі раптово відчинилися, і з них вийшов лейтенант Кінтеа. Солдату достатньо було лише вказати на Джорджа, щоб хлопчина підвівся і пішов за ним у кімнату. Хан залишився в коридорі сам. Йому було трохи жарко, і це відчуття змусило його посміхнутися. Лііза вже звикла до його тепла, і те саме сталося і з ним. Хан витягнув кубик з кишень свого халата. Він грався з пристроєм у руках, оскільки його вагання заважало йому відправити повідомлення своїй дівчині. Його стосунки нарешті стали відкритими, але він не знав, наскільки вільно він може діяти. Нічого не робити здавалося найбезпечнішим підходом. Врешті-решт двері відчинилися, і Джордж знову з’явився в холі, але тільки для того, щоб попрямувати прямо до однієї з кімнат. Зазвичай Хан був би збентежений такою поведінкою, але він не зміг нічого сказати, коли побачив, що лейтенант Кінтеа оглядає ситуацію з його житла. Солдат не покликав Хана. Він зачинив двері, як тільки переконався, що Джордж увійшов до кімнати. Глобал Армі хотіла обмежити взаємодію між рекрутами під час допитів, і Хан поважав це бажання. Поки Хан чекав на початок допиту, кубик у його руках почав світитися. Він одразу ж перевірив його, і на його обличчі з’явилася посмішка, коли він підтвердив, що Лііза залишила йому просте повідомлення. «[Тут все пройшло добре]» — пролунав голос Ліізи в голові Хана і заспокоїв його щодо сторони Ніколс. «Тоді це моя провина» — подумав Хан, продовжуючи дивитися на куб. Було приємно отримати перше ментальне повідомлення від своєї дівчини, але Хан не зміг насолодитися цим відчуттям, оскільки двері раптово відчинилися. Йому навіть не потрібно було перевіряти, хто стоїть біля входу в кімнату, щоб зрозуміти, хто буде його допитувати. Всі бачили, де капітан Ербер вирішила зупинитися. — Сядь де-небудь, — недбало наказала капітан Ербер, коли Хан зайшов слідом за нею в кімнату. Житло було великим, але простим. У ньому було велике ліжко, дерев’яний стіл з кількома стільцями, друга кімната, яка слугувала ванною, і звичні блакитні меню на гладких темних стінах. Більша частина кімнати була порожня, але Хан здогадувався, що Ніколси не ставили туди меблів навмисно. Споруда, призначена для війни, потребувала простору, де солдати могли б тренуватися, зрештою. Хан сів на один зі стільців, а капітан Ербер вирішила сісти на ліжко, що стояло біля стіни. Вона була надто висока для цих простих сидінь. Капітан не стала користуватися меню на стіні. Вона постукала по своєму біонічному оку, і його червоне світло блимнуло кілька разів, перш ніж повернулося до стабільного стану. Хан здогадався, що вона його записує, але вона одразу ж виправила його думки. — Ця штука має точний сканер, — пояснила капітан Ербер, вказуючи на її біонічне око. — Він попередить мене, як тільки ти почнеш брехати. — Я розумію, мем, — сказав Хан, і капітан Ербер подивилася на нього, щоб переконатися, що його наміри були чесними. — Тоді почнемо, — нарешті сказала капітан Ербер, вказуючи на блакитний символ на стіні поруч з Ханом. — Перш за все, поклади руку на цю руну. Вона зніме обмеження, які наклали на тебе Ніколси. Хан насупився, але не поставив жодного запитання. Той факт, що Ніколси дозволили посланцям зняти обмеження, підтверджував, що вони уклали угоду з людьми. Хан виконав наказ капітана. Він підвівся і поклав долоню на лазуровий символ, який засяяв під час цієї взаємодії. Хан відчув холод під цим сяйвом, але ще більш дивне відчуття наповнило його розум. Він відчув, як щось тане всередині його шиї. Коли процес завершився, світло символу згасло. Хан відійшов від стіни і обмацав руками шию. Він навіть заплющив очі, щоб обстежити місце за допомогою мани, але нічого не знайшов. Ніколси дійсно вирішили зняти з нього обмеження. — Повернися на своє місце, — наказала капітан Ербер. — Мені потрібні короткі та чесні відповіді. Я можу виправити незручну правду, але я не зможу довіряти тобі, якщо ти намагатимешся її приховати. Це зрозуміло? — Так, мем, — швидко вимовив Хан, перш ніж знову сісти на стілець. — Добре, давай за порядком, — відповіла капітан Ербер, коли її біонічне око почало блимати. — Назвіть своє ім’я. — Хан, — відповів Хан. — Яка ваша місія на Нітісі? — запитала капітан Ербер. — Мені потрібно покращити стосунки з Ніколсами, — пояснив Хан. — Як ви гадаєте, люди досягли успіху в цьому завданні? — запитала капітан Ербер. — Частково, — відповів Хан. — Як це? — продовжила капітан Ербер. — Ніколси все ще ображаються через події, пов’язані з сонячними вітрами, — чесно відповів Хан. — А ви ображаєтесь через це? — запитало капітан Ербер. — Так, — відповів Хан без жодних вагань. — Як ви думаєте, інші посланці відчувають те ж саме? — запитало капітан Ербер. — Так, — знову чесно відповів Хан. — У вашому випадку ця образа настільки сильна, що змусить вас зрадити людство? — запитало капітан Ербер. — Ні, — відповів Хан, навіть якщо він відчував суперечливість цієї теми. Хан не ненавидів людство, але мав змішані почуття до Глобал Армі. Він багато чого досяг завдяки їх вченню, але з тієї ж причини став свідком сцен, які ще довго переслідуватимуть його в пам’яті. — Що ви робили в академії? — не зупинялася капітан Ербер. — Навчався і розважався, — відповів Хан. — Чи правда, що останніми місяцями ви майже щовечора тікали з академії? — продовжувала капітан Ербер. — Так, — зізнався Хан. — Чи була міс Лііза причиною ваших подорожей? — запитала капітан Ербкр. — Так, принаймні здебільшого, — відповів Хан. — Ви залицялися до міс Ліізи, навіть якщо ваше командування чітко наказало вам утриматися? — запитала капітан Ербер. — Ні, — чесно відповів Хан. — Поясніть, — наказала капітан Ербер. — Я планував стриматися, але вона поцілувала мене, — пояснив Хан. — Ви вступили у стосунки через страх перед політичними наслідками своєї відмови? — запитала капітан Ербер. — Ні, я не міг їй відмовити, — зізнався Хан. — Ви залишилися з нею через потенційну політичну вигоду? — продовжила капітан Ербер. — Ні, я кохаю її, — відповів Хан. — А що вона? — запитала капітан Ербер. — Вона використовувала вас, щоб отримати доступ до секретної інформації? — Ні, вона кохає мене, — заявив Хан. — Чому ви в цьому впевнені? — запитала капітан Ербер. — Я вважаю, що почуття досить важко пояснити, мем, — відповів Хан. — Чи вплинули ваші стосунки з міс Ліізою на вашу версію історії про спробу вбивства Родні? — Ні, він намагався зіштовхнути мене зі скелі після того, як я врятував йому життя, — пояснив Хан. — Чи намагалася амбасадор Єза використати ваші стосунки з її донькою для отримання секретної інформації? — запитала капітан Ербер. — Ні, вона дізналася про нас в долині, — відповів Хан. Капітан Ербер зітхнула. Вона вже втомилася від цих запитань, тим більше, що вони нікуди не вели. До того ж вона не хотіла питати нічого конкретного. Вона знала, що щось не так, але хотіла зняти Хана з гачка через те, наскільки важливим він став для Ніколсів. Під час допиту вона справді стримувалася. Простий рекрут не міг багато чого розповісти. Хан навіть провів більшу частину свого часу в академії, не маючи жодного зв’язку з людським табором. Зрештою, зрада нічого не змінила б у нинішній ситуації, тож капітан Ербер вважала за краще залишити його чистим, коли справа доходила до офіційних записів. — Закінчуємо, — оголосив капітан Ербер. — У мене залишилося до вас лише кілька запитань. Кому належить ваша лояльність? — Мені, — відповів Хан. — Яка ваша особиста мета? — запитала капітан Ербер. — Знайти Наків, — відповів Хан. — Це і є причина вашого зарахування на службу? — продовжила капітан Ербер. — Так, — відповів Хан. — Останнє запитання, — оголосила капітан Ербер. — Ви стали воїном першого рівня? — Я не впевнений, — пояснив Хан. — Що ви маєте на увазі? — запитала капітан Ербер, чухаючи потилицю. — Як ви можете цього не знати? — Ну, — ніяково посміхнулася Хан. — Ніхто ніколи не вчив мене, що відбувається, коли ти досягаєш цього рівня, тому я не можу бути впевненим.
Читати
Відгуки
Наразі відгуки до цього розділу відсутні!
Зареєструйтеся або увійдіть, аби лишити Ваш коментар!