Ранкові промені просочуючись крізь щілини у дверях лоскотали її повіки. Навколо була ще напівтемрява, наповнена запахом тварин та пасовища. Ковдра, була накинута на неї аби вберегти її від холоду, ймовірно, робота її прийомного брата.
Тільки зараз, вона згадала, що знаходиться в стайні. Дівчина була настільки стурбована поганим станом новонародженого лоша, що залишилася з ним на всю ніч, до самого ранку.
— Потрібно поспішати, інакше, Ектору знову прийдеться мене чекати.
Першим, що з'явилося в її уяві, було добре обличчя батька, який усиновив і виховував її протягом цих п'ятнадцяти років.
Вона поспішила акуратно скласти ковдри, поправила одяг і по черзі нагодувала коней. День розпочався з першого завдання повсякденної роботи.
— Послухай, Іто! Вчора мені нарешті вдалося завдати удар Ектору... Ну... По правді кажучи, я відтіснила його лише на кілька кроків, але хіба цього не достатньо, щоб змінити ситуацію на полі битви! Це ж означає, що твій противник міг перечепитися об корінь дерева і впасти. Якщо до цього додається ще й така умова, то я впевнена, що це моя перемога... Напевно.
Вона розповідала це весело, розчісуючи густу гриву улюбленого коня батька, Іто.
Її прийомний батько, Ектор, був найсуворішим і найупертішим лицарем, якого вона коли-небудь знала. Він ніколи не здобував великої перемоги на полі бою і ніколи не прагнув слави, тому люди ніколи не пліткували про нього, але для цієї дівчини, Ектор, був ідеальним лицарем.
Хоча він і пішов з фронту, його майстерність володіння мечем не погіршилася.
— Але останнім часом він здається дуже стурбованим. Така людина, як Ектор може виглядати таким пригніченим... Я хвилююся за нього.
Її прийомний батько, який також був суворим вчителем, став менш суворим у ці дні. Вчитель-диявол, який завжди оцінював її поведінку, брав її до відома і попереджав, щоб вона звертала особливу увагу на свої помилки, тепер часто дивиться на неї з виразом обличчя, переповненим розпачем, жалем і сумом. Вона хотіла так чи інакше розв'язувати проблеми Ектора, але як лицар-початківець вона могла зробити не так багато.
Якось Артурія запитала його:
— Екторе, будь ласка, скажіть, якщо у вас є якісь проблеми! Я можу допомогти вам з будь-чим! Тільки якщо це не стосується зменшення моєї їжі. Це якось пов'язано з тілом.
— Пані, це, мабуть, просто твоя уява. Моє тіло буде придатним ще десять років. Але Артурія, моя пані, хіба, тільки що ти не казала що допоможеш мені з “будь-чим”? — він відповів у своїй звичній манері.
Заспокоювало те, що Ектор здоровий, але це не заважало їй ставити собі питання, що його турбує, поступово вона все більше і більше хвилювалася про це.
Іто, торкнувся своєю широкою щокою до неї.
— Мабуть, це воно. Я впевнена, що це знову Брат Кей створює проблеми!
Вона гірко посміхнулася, гладячи по спині коня, і вийшла зі стайні. Коли дівчина відчинила дерев'яні двері, її зустріла луг, освітлений ранковим сонцем.
Будинок Ектора знаходився на околиці міста, далеко від метушні повсякденного життя. Попри те, що Ектор надавав перевагу усамітненню, він не зневажав людей, і вона добре розуміла, що саме через неї її прийомний батько вибрав таке місце.
Перше, що вона хотіла попросити вибачення, але це було б неповагою до його гідності. Ектор виконував свої обов'язки, як і належить лицарю: Він покинув лицарську діяльність, усиновив її та виховував. Вона не повинна відплачувати йому за цей вчинок почуттям провини. Артурія завжди відчувала лише вдячність до Ектора за все, що він зробив для неї, як зараз, так і в минулому.
“Не те щоб він був поганою людиною…”
— Ні, звісно ні, але…
Насправді вона мала лише одну скаргу до Ектора. Він ніколи не дозволяв їй звертатися до нього “батько”. Як наслідок, вона ніколи не мала можливості відчути, як звучить це слово, коли його вимовляють люблячим голосом, сповненим ніжністю.
Немолодий лицар чекав на неї на задньому дворі.
Він був все тією ж суворою постаттю, яка віталася з нею і навчала її мистецтву володіння мечем. Це був урок, який він давав їй щодня протягом останніх десяти років, відколи вона навчилася тримати меч. Так було до сьогоднішнього дня.
— Вибач за запізнення, Екторе, я проспала!
Вона взяла свій дерев'яний меч і запхала шматок хліба в рот, який приготував Ектор.
— Не думаю, що ти проспала, якщо у тебе стільки енергії. Добре. Я буду тренувати тебе цілий ранок, незважаючи ні на що.
Старий лицар, спокійний, як завжди, підняв свого дерев'яного меча і невимушено став в оборону. Його очі були сповнені співчуття, а м'яке обличчя обтяжене жалем, ніби він ніжно прощався, але не наважувався відпустити цю істоту, що стояла перед ним.
Вдаючи, що не помічає, вона продовжувала…
◆
— Артурія. Кей, здається, забув щось важливе. Ти встигнеш, якщо підеш за ним зараз. Їдь у місто і віддай йому це.
Після сніданку Ектор вручив їй сумку з повним набором лицарських обладунків.
Вона чула, що сьогодні в селищі відбуватиметься якесь особливе свято. І Кей поїхав на коні Ектора подивитись, але забув взяти з собою найнеобхіднішу зброю лицаря – спис.
— Ммм...., навіть якщо це Кей, як це можливо, щоб лицар забув свій спис?
— Хм. Кавалерійська битва вже давно не ті що раніше. Зараз залишилися лише домашні тварини та лише кілька бойових коней. Єдине, що залишилося в моїй родині – це цей предмет, тому я не зміг навчити тебе володіння списом.
— Це було причиною? Ти міг би зробити скільки завгодно копій.
— Зрештою, це ж ти будеш користуватися такими речами. Я не можу допустити, щоб у тебе був такий паршивий предмет... Великий Маг сказав мені, що якщо це буде меч, то можна, але не ні в якому разі спис. Здається, він мав на увазі, що якщо ти помилково набудеш дивну звичку, то це буде погано.
— Я не збираюся набувати ніяких дурнуватих звичок! Ти хочеш, щоб я доставив це брату Кею і все, так?
— Просто передай йому. Твоя робота на сьогодні закінчена.
Кивнувши Ектору, вона взяла коня, поклала на сідло речі брата і попрямувала до міста. Вона зійшла з пагорба, на якому стояв будинок Ектора, перетнула луг і рушила полями.
Хоча небо було дещо хмарним, про дощ не варто було хвилюватися. Подумавши про обличчя брата, вона придушила своє нетерпіння та поспіх, і попрямувала до міста своїм звичним темпом. Вона не могла сильно підганяти коня, бо несла на собі велику вагу.
— …Зараз сезон збору врожаю, але навколо нікого немає, і це досить… самотньо.
Кинувши швидкий погляд на мальовничий пейзаж знайомих фермерських угідь, вона звернула увагу на лісовий масив вдалині. До минулого року ліс був багатим мисливським угіддям.
Мисливці заходили до лісу на полювання і поверталися з необхідною кількістю м'яса та фруктів. Однак, зараз все змінилося. Іноземні племена проникли в цей ліс і поступово зазіхають на життя британців.
Якщо ви випадково зайдете в хащі й вам не пощастить зіткнутися з ними, ви втратите життя, замість того, щоб здобути їжу на завтра.
◆
В п’ятому столітті, на острові Британія панував хаос. Все почалося з розпаду великої імперії на континенті. Могутність Британії, яка до того часу перебувала під її захистом, слабшала.
Заворушення на материку привели до берегів острова нових ворогів. Сакси перетнули море в пошуках їжі, одягу, притулку — простіше кажучи, в пошуках землі, на якій можна було б жити.
Британія була острівною країною, яку контролювали безліч племен та їхніх королів. Попри нескінченні конфлікти і розбіжності між племенами, королі об'єдналися, щоб захистити себе від вторгнення з півночі через боротьбу з піктами.
Однак був один король, який зруйнував цю єдність. Скориставшись іноземцями, щоб досягти свого бажання: об'єднання Британії. Цим королем-зрадником був підлий король Вортігерн. Він був втіленням білого дракона, який народився в Британії з наміром знищити її.
Саме Вортігерн запросив саксів на материк і занурив його у хаос. Було зруйновано укріплене місто Лондиніум, наріжний камінь Британії, збудоване за часів правління імперії на острові. У битві з Вортігерном загинув Утер Пендрагон, відомий як найвеличніший з королів. Після цього він назавжди приховав свою зовнішність від натовпу.
Узурпатор Вортігерн дав саксам притулок і землю, хоча він тимчасово призупинив іноземну навалу саксів, багато королів продовжували бунтувати.
Таким чином, Британія вступила в Темні віки. Війна надовго стала частиною повсякденного життя. Острів від початку не був багатою землею, а врожаї на ньому були мізерними. Життя людей погіршувалося з кожним днем, ставало все більш похмурим і безнадійним, і було очевидно, що якщо нічого не робити і все буде продовжуватися в тому ж дусі, то в найближчому майбутньому вони знищать себе разом з островом.
Але люди не втрачали надії. Мерлін, відомий великий маг, який служив помічником короля Утера і захисником Британії, запевнив народ, що все сталося саме так, як було пророковано.
— Наступника короля Утера обрано. Новий король, це втілення Червоного Дракона, який збере лицарів Круглого Столу, і Білий Дракон буде переможений. Король живий і здоровий, і докази цього незабаром з'являться.
Слова Мерліна рознеслися по всьому острову. Народ з нетерпінням чекав на прибуття майбутнього короля. Лицарі відчули полегшення від цих слів, але в глибині душі вони також відчували неспокій, роздумуючи, що королем можуть обрати їх.
Вортігерн шукав наступника короля ще завзятіше. Це було десять років тому.
Насправді цього року виповнилося п'ятнадцять років наступнику короля Утера. За п'ять років до своєї смерті король Утер вже передбачив війну з Вортігерном і домовився з магом, щоб створити майбутнього наступника, який би врятував Британію.
Пройшовши через сільськогосподарські угіддя, вона побачила стіну, що оточувала місто по периметру.
Хоча Лондиніум, розташований в самому центрі острова, був побудований як фортеця в імперському стилі, це місто насправді є досить звичайним у порівнянні з ним.
Атмосфера тут, безумовно, була іншою, ніж раніше. Всі гуділи від нетерпіння, коли прямували до лицарських тренувальних майданчиків на околиці міста.
У шаленій гонці діти випереджали своїх однолітків. Дорослі, чиї очі блищали від надмірних очікувань, все ще затамували подих від хвилювання.
— Це Мерлін.
— Мерлін прибув!
— Сьогодні, в цей день, серед лицарів нарешті оберуть спадкоємця престолу!
Це пояснює, чому люди так схвильовані, погодилася вона. Заспокоївшись, дівчина зрозуміла, що мав на увазі Ектор, коли відправляв її.
— О, це ж Артур? Що ти тут робиш? Ти впевнений, що тобі можна тут гуляти? Хоча, лицар є лицар, навіть якщо він учень. У вас можуть бути рівні шанси.
Коли до неї підійшов знайомий молодий хлопець, вона кивнула на знак згоди, ніби кажучи: “Це правда”.
На людях вона вдавала з себе хлопчика-підлітка. Ні, від самого народження її виховували як хлопчика.
Її волосся забране назад і вона одягається в чоловіче вбрання. Завдяки своїй красі вона мала величезну популярність серед дівчат міста, але, оскільки вона була сиротою, яку виховував старий лицар, інші лицарі ніколи не розглядали її як партнерку для бою.
Хоча вона мала струнке тіло, їй вдавалося видавати себе за хлопця до п'ятнадцяти років, але далі приховувати свою стать стане складніше.
Наразі вона є учнем лицаря, але з такими темпами її не вважатимуть навіть зброєносцем. Дівчині не дозволяють тримати в руках меч або йти в бій.
— Мені треба дещо віднести брату Кею.
— Це що, спис? Навіщо тобі взагалі зброя? Вчора, коли приходив пан Мерлін, він сказав: “Той, хто витягне меч з каменю, буде королем всієї Британії!”
Великий маг сказав, що клинок в камені, є святим мечем, який веде до перемоги, доказом короля, який є більш вагомим, ніж кров. В очах великого мага династія чи походження не має значення. Меч визнає лише тих, хто має право на владу, тих, хто може захистити Британію.
— Зрозуміло, тобто це щось на кшталт меча вибору, так?
— Ааа, так ось чому було так гамірно від самого світанку. Всі відомі лицарі королівства, кричать "Я король", прибули сюди, щоб отримати трон!
Вортігерн, мабуть, був надзвичайно наляканий.
Багато лицарів, які хотіли відродити Британію і ті хто просто жадали трон, збиралися в цьому місті. Кей, її брат, також син колись славетного Ектора, має повне право кинути виклик мечу вибору.
Багато лицарів зібралися навколо меча. Клинок застряг у камені, і один за одним лицарів відкидало, коли вони намагалися його витягнути.
Люди скупчилися навколо арени відбору, зачаровано спостерігаючи за цим. А лицарі з урочистим виразом обличчя, клали руки на руків'я меча, потім опускали їх і розчаровано відходили геть.
Деякі лицарі, які відмовлялися здаватися, пробували знову і знову. Хтось кричав, що щось тут не так. Дехто вихвалявся своєю силою і стверджував, що може зрушити гори, не кажучи вже про цю каменюку. Однак меч не піддавався.
Чоловіка, який мав служити королю, Мерлін, ніде не було видно.
— Що?!
Почуття розчарування охопило не лише лицарів, а і юрбу.
— Невже в цій країні немає лицаря, який може стати королем?
— Невже у Британії немає майбутнього?
— З іншого боку, чи було пророцтво Мерліна правдивим?
Лицарі, відчувши неспокій у натовпі, почали радитися.
У будь-якому випадку, тут зібралося так багато лицарів. Є немало способів обрати короля. Найкращий з них стане наступником Утера як Король Лицарів.
Все, що їм тепер потрібно зробити, це помірятися своїми здібностями як лицарі, і найкращий з них має стати наступником колишнього короля.
Лицарі проігнорували меч вибору, який не визнав їх, і почали проводити відбір на свій розсуд. Перш за все, це були лицарські поєдинки.
— Якщо ти справжній лицар, то цілком природно, що ти маєш осідлати коня і вийти на двобій зі списом.
Вона помітила, що її брат стоїть з поганим настроєм, бо йому бракує списа. Артурія підійшла до нього так непомітно, як тільки могла, і віддала зброю.
— Брате Каю хіба не буде погано якщо меч вибору проігнорують?
— Це не добре і не погано. Нічого не поробиш, це просто неприємність, яку ніхто не може витягнути. Тому, я впевнений, що багато хто з лицарів усміхається і кричить "ура!" всередині. До речі вони збираються провести турнір. Ми вже прийняли рішення, і такий зброєносець, як ти, не повинен втручатися.
— Навіть якщо короля не буде обрано?
— Нам бракує часу на мрії Мерліна та Утера. Зрештою, доцільніше судити по тому, скільки людей, грошей і влади ти маєш зараз, ніж по невидимому доказу на корону. Немає потреби у всесильному правителі. Якщо інтереси сторін співпадають, то легше працювати разом, підрахувати, що до чого відносно просто. Найголовніше, що у випадку, якщо щось піде не так і доведеться брати на себе відповідальність, також можна викрутитись. Причина в тому, що ким би ти не був, ти не захочеш бути "посланцем бога, який всіх рятує”.
— Ти теж так думаєш, брате Кей?
— Звичайно. Артур, ти маєш повернутися до батька. Якщо інші лицарі побачать тебе, вони знову почнуть знущатися з тебе. Подумай і про те, через які неприємності мені доведеться пройти. Послухай мене. Це твій перший і останній шанс повернутися додому.
Кей взяв свого списа і підійшов до місця кавалерійської битви, щоб побачити, хто з лицарів виявиться найсильнішим і стане лідером на деякий час.
Для цього вже зробили арену для лицарських боїв.
Атмосфера змінилася. Досі було так гамірно, але раптом всі затихли. Натовп, як і лицарі розійшлися. Жодна людина більше не підійшла до меча, що застряг у камені.
Навіть ті, хто спочатку щиро вірив у пророцтво, потроху розходитись. Ніби меча ніколи не існувало, його відкинули вбік.
Лицарі розійшлися, як і народ.
— Ніхто не хоче побачити... ніхто не хоче бути…
Вона не звинувачувала людей у тому, що вони рухаються далі, і не відчувала неприязні до точки зору свого зведеного брата, тому що вона розуміла, що так думати цілком природно.
Її виховання складне і водночас унікальне.
Чому вона була змушена вдавати з себе чоловіка?
Чому їй довелося навчатися мистецтву володіння мечем, вивчати державні справи і переборювати свої людські почуття?
Це було очевидно.
Це все було заради цього дня.
Вона народилася, щоб витягти Королівський меч.
Вона ніколи не знала, як звали її справжніх батьків, не бачила їхніх облич.
Король і великий маг мали на меті створити “ідеального короля”, і тією, хто був створений і народжений для цієї мети, була вона.
Насправді вона не співчувала, не жаліла чи не розділяла бажання свого покійного батька.Її не захопили вчення мага, і вона не відчувала особливого почуття місії.
Протягом останніх п'ятнадцяти років її надихало звичайне, просте, безтурботне повсякденне життя з прийомним батьком Ектором і зведеним братом Кеєм, а також голоси людей, які вона могла чути з міста.
Не було туги, чи жалю. Просто в її очах ці речі здавалися чимось добрим і прекрасним. "Я хочу стати мешканцем міста" або "Я хочу приєднатися до повсякденного кола громади", вона не сподівалася на такий розвиток подій.
Хоча іноді вона малювала таку сцену у своїй уяві, вона просто спокійно закривала на це очі. В глибині душі дівчина знала, що якщо вона це зробить, то втратить все.
У дитинстві вона не була найрозумнішою, але була працьовитою, і тому дівчина сказала собі, що це єдине, чого вона не зможе зробити.
Як людина народжується людиною.
Дракон теж має свою роль.
— Шкода, що ти не можеш говорити про це без лайки. Але дякую тобі, Кей – мій старший брат.
Зрештою, слова брата стали для неї хорошим уроком.
— Але мені дуже шкода. Я не знаю, про якого ідеального короля говорив Ектор.
Ні, вона розуміла, якою людиною повинен бути король. Вона могла втілити це в життя. Її навчили, як це робити, і обдарували найкращими якостями, які тільки можна було для цього мати.
Але все ж таки, який прорахунок... До самого кінця вона не могла змиритися з тим, що вона була “такою дитиною”. Її мотивація була дещо іншою, ніж у покійного короля Утера.
У неї не було бажання домінувати чи панувати як в особистості, не було почуття обов'язку як у правителя, не було ейфорії чи сп'яніння, яке приходить від віри.
「 Її мотивація була крихітною, тривіальною причиною.」
За останні п'ятнадцять років життя, які вона не мала змоги жити як звичайна людина, це єдине, чого вона коли-небудь хотіла. Була лише одна причина взяти в руки меч.
Просто спостерігати за тим, як люди живуть своїм буденним життям, дає їй сили. Це штовхає її зробити крок уперед.
Навіть не вимовляючи цих слів вголос, вона могла стверджувати те, що хотіла це зробити.
Це була дуже людяна відповідь, яку дівчинка, на ім'я Артурія ніжно плекала в собі на заклик трону.
Вона тихо кладе долоню на руків'я меча.
Вдалині лунає тупіт кавалерії.
Галас лицарів було чути здалеку, а навколо каменя нікого не було видно.
…Схоже відчуття, коли спостерігаєш за фестивалем зі сторони.
Це сталося не вперше. Вона завжди була за межами фестивалю. Тому це не було для неї якимось особливо жахливим досвідом. Руків'я меча лежало в її руці напрочуд зручно.
Було відчуття, що в її тілі щось кипить, те, що вона завжди намагалася стримувати, адже з цим важко впоратися, ніби воно лопне зсередини, втягувалось в меч, і її тіло ставало все легшим і легшим.
Меч вийде, якщо вона просто потягне.
— Краще добре подумати, перш ніж брати в руки цю штуку.
Коли дівчина обернулася, то побачила дивну людину, схожу на мага, яку вона ніколи раніше не бачила, і яка стояла за її спиною. Ні, вони зустрічалися багато-багато разів. Просто вони вперше зустрілися віч-на-віч у реальному житті.
Великий маг заговорив до неї, як робив це до цього часу.
— Я не збираюся говорити нічого поганого, але тобі краще зупинитися. Як тільки ти візьмеш цей меч, ти більше не зможеш жити як звичайна людина. Але це ще не все. Якщо ти візьмеш його, то люди будуть ненавидіти тебе, і ти помреш нещасною смертю.
Звісно, на її обличчі відобразився страх.
Слова мага лунали в її голові, але як проєкція, як бачення того, що може статися.
Не як порада, а як пророцтво.
Як би вона не боролася, її чекає самотня і жорстока смерть, якщо вона витягне меч.
◆
Озираючись назад, він дивувався, чому зробив щось подібне в той час? План, який він розробив з Утером, не передбачав те що він покаже пророцтво. Ритуал вибору мав бути простим, і він з самого початку був там, щоб підштовхнути її до того, щоб вона стала королем.
У будь-якому випадку, немає сенсу плакати над тим, що уже було зроблено.
Можливо, вона злякається, що не гідна стати королем, і буде чекати майбутнього, щоб передати корону достойному. А може, вона просто втече від того, щоб взагалі стати королем?
Це не має значення в будь-якому випадку. Що б вона не обрала, зрештою, все буде добре.
А поки що…
◆
Ні... це підштовхнуло її до остаточного рішення.
— Ти впевнена? — запитав маг.
Її золотисте волосся розвівалося на вітрі. Вона рішуче кивнула, не озираючись.
…Насправді в той момент дівчина все ще була налякана. Однак вона більше не переймалася власною долею. Це був страх перед тим, чи правильне це було рішення.
"Хіба немає когось більш гідного, ніж вона, щоб стати королем? Хіба він не зможе побудувати більш мирне королівство?", — таким був її страх.
Але такої людини не існує принаймні ще кілька десятиліть. До того часу цю роль доведеться взяти на себе комусь іншому.
「Коли ти витягнеш меч, ти вже не будеш людиною.」
「Все, чого ти боялася, залишиться в минулому.」
「Це обряд, який вб'є тебе.」
「Якщо у тебе людське серце, ти не зможеш захистити людей як король.」
「Король, це той, хто вбиває найбільше, щоб захистити всіх.」
Будучи молодою дівчиною, вона думала про це щоночі, тремтячи від страху. Не було жодного дня, щоб вона не боялася цих фактів. Але молода дівчина заявила, що це закінчиться сьогодні.
Скільки б разів її не відштовхували, не боялися і навіть не зраджували, її серце не зміниться.
「Жити з людьми.」
「Жити для людей.」
「Щоб вести людей до кращого майбутнього.」
Ось що означає бути відповідальним за країну, нести тягар королівської влади. Щоб відповідати обов'язкам короля, вона вирішила попрощатися з усіма дорогоцінними речами, які коли-небудь бачила уві сні, заради збереження того, що було найважливішим.
— Багато хто посміхався... Безумовно, цей шлях .... Я не думаю, що це неправильно…
Хто міг знати про цю благородну клятву? Про її рішучість йти до кінця. Що б не сталося, навіть якщо це буде за межею можливостей, вона вирішила боротися. Навіть якщо на неї чекає неминуча, самотня смерть.
— Ах, ти витягнула меч? Ти обрала болючий шлях, чи не так?
Маг роздратовано відвернувся, але внутрішньо був у захваті від її вибору. Тому що це було надзвичайно. Він був переконаний, що шлях, яким вона йде, буде складним і повним злетів і падінь.
Але він просто хотів побачити щось красиве. Тож, невинно, чи, можливо, лукаво, він був готовий віддати його їй.
— Проте, дива вимагають своєї ціни. Король Артур, ти готовий віддати найцінніше?
Мерлін відразу випробував нового короля.
Далі
Розділ 3 - Сер Кай
Я не люблю старі історії. Якщо бути більш конкретним, то я б сказав, що не люблю коли люди теревенять про своє минуле. Що цікавого в тому, щоб слухати, як інші люди хваляться? Я б краще плавав з лососем, якби мав на це час. Ні, це не значить що я люблю лосось. Але якщо вже плавати, то з жінкою, і краще з гарною жінкою. Однак якщо все, що ви хочете – це послухати мою розповідь, я трохи потерплю. Я просто вдаватиму з себе поета. З часом це стане в пригоді, коли я залицятимуся до жінки, яку легко обдурити. Їй було п’ять коли ми стали сім’єю. З першого погляду я зрозумів, що в майбутньому вона стане красунею, але тоді мій старий сказав, щоб я ставився до неї, як до брата. Я так і зробив, але не думав, що це вдасться зберегти в таємниці. Король Утер стояв над іншими людьми, але, зрештою, він залишається людиною. Він, напевно, знав, що програє піктам на півночі чи в майбутній битві з Вортігерном, не кажучи вже про саксів. Тож йому спало на думку створити нового короля, який був би не просто вищим за інших людей, а тим, хто не був би людиною. Гібрид між людиною і драконом. Втілення короля, народженого в людському тілі. Ти був у захваті від цієї ідеї. Ти, мабуть, бігав по всьому замку, радісно підстрибуючи. Я не здогадуюсь. Я впевнений, що саме ти підлив масла у вогонь. Вам, чаклунам, подобається все нове, хаотичне, немислиме. Отже, сировину для майбутнього короля виготовляли, таким чином: кров Утера, кров дракона і кров шляхетної жінки, яка найкраще підходить для того, щоб з'єднати їх. У цьому не було й сліду романтики. Жодного обміну листами, жодних таємних зустрічей ночами; просто дія, яка залишає по собі результат. Що? Ти запитуєте, чи було це кохання? Ви серйозно? Саме тому, що ви, не можете уявити такі речі, ви нелюдина. Так народився Арто – король Артур. У світі магів це називають концептуальним заплідненням, принаймні я щось таке чув. Впевнений, що ви знаєте про це. Не перетворення дракона на людину, а надання людині функцій дракона. Можливо, спочатку вона і була людиною, але всередині неї було щось неприродне. “Король не є втіленням дракона, просто його серце працює як цілий дракон. Його магічна сила знаходиться на рівні, набагато вищому за наш. Я прошу вас не чекати від того, хто володіє магією, подібною до богів, тих самих цінностей, що й наші." Це те, що Агравейн регулярно говорив лицарям, але я погоджуюся з ним, звичайно, не в тому сенсі, який він мав на увазі. Ніхто за таких умов не виросте звичайною людиною. І ви б не очікували цього. Але саме це було ненормальним у ній. Коли вона була коротункою, то була нормальною в усьому іншому, окрім однієї дивної риси. Можливо, зараз у це важко повірити, але вона нічим не відрізнялася від інших дівчат у місті. Старий навчив її бути ввічливою, етикет вбився їй у голову, але, опинившись у місті, вона розчинилася в ньому, стала такою ж, як і її оточення. Вона була міською дівчиною, звичайною міською дівчиною. Але те, що вона не вміла програвати, було її вродженою рисою. Коли вона поступалась комусь, то відчувала себе жалюгідною, нікому не потрібною нездарою. Щоразу, коли вона падала, вона одразу ж підводилася, дивлячись уперед. Вона не витрачала час на те, щоб втішати себе. Повинна бути межа прагненню рухатись вперед. І все ж, її легко поранити. Мабуть, вона була надто чесною, щоб не звертати уваги на те, що відбувалося. Лицарі за межами замку говорять, що у неї залізне серце, але вона була тростиною, а не залізом. Вона була приголомшена і побита, але жодного разу її серце не розбилося. Таку дівчинку десять років виховував під суворим наглядом мій старий. Тому, звісно, вона стане ідеальним королем. Однак для мене це був суцільний клопіт. Я не бачив, як вона витягнула меч. Частина мене думала: “Нехай робить, що хоче”. Зрештою, навіщо мені застерігати шахрайку, яка мала все від народження? У мене не було причин її зупиняти. Вона може робити все, що забажає, мені байдуже. Ви повинні знати більше за мене про те, що сталося далі. І ти не захочеш, щоб я розповідав про ті дні, коли ми тренувалися і відвідували інші країни. Я міг би замахнутися на тебе клинком від образи яка накопичувалась роками, якби згадав усі ті неприємності, в які ви з нею мене втягнули зробивши з мене дурня. Для перемоги над Вортігерном було б ідеально зібрати армію, яка була б рівною по чисельності, але при цьому діяти якомога тихіше, щоб залишитися непоміченими до останнього. Але, коли вона закінчила навчання і оволоділа Калібурном, вона оголосила себе законним королем. Починала вона скромно. Спочатку вона почала з порятунку племені та створення оперативної бази. Старий навчив її, що закладення фундаменту має вирішальне значення. На сьогодні відбулося одинадцять битв проти саксів, але в найпершій з них Круглий Стіл складався, здається, тільки з нас. Але саме тоді, в нашу першу битву все почалось. Вона реорганізувала ряди кавалеристів і буквально промчала полем бою, розтрощивши саксонську піхоту і прорвавши кілька міських мурів. Дійсно, ніхто не міг уявити, що дівчина, яка любила доглядати за кіньми, буде використовувати таку тактику. Що? Хочеш сказати, що люди теж помирали? Це нормально, якщо солдати вмирають. Вони боролися, щоб захистити свою сім'ю і свою землю. Це акт виживання. Але коні – це інше. Вони не мають нічого спільного з людськими конфліктами. Їм байдуже, за що вони біжать і за що вмирають. Це інший гріх, ніж смерть людей. Принаймні так думала та дівчина. Саме тоді, коли вона вийшла переможницею з однієї з таких битв, ім'я короля Артура стало відомим по всьому острову. Але десь на цьому шляху хтось заманив її в пастку Моргани, і меч вибору, Калібурн, був зламаний. Що?! Ти повинен пройти цей ритуал, щоб отримати золотий меч, Екскалібур? Кого це хвилює? Я лише пам'ятаю, який смішний вигляд вона мала, коли йшла з ним, намагаючись приховати від усіх, що зламала свій священний меч. Її обличчя було бліде, наче крейда. І Морган теж. Як така прекрасна леді стала такою страшною? Щойно здавалося, що вона була невинною, наче фея, вона стала величною, як діва-войовниця, а потім раптом набула жорстокості відьми. Як на мене, то всередині цієї однієї жінки було три інших. Можливо Моргана, мала схожі обставини, як і Артурія. А все-таки, вона була справжньою донькою короля Утера. З моменту заснування Камелоту вона ніколи не припиняла ненавидіти короля Артура. Якщо подумати, то останнім часом я мало про неї чув. Але дозвольте мені повернутися до того, на чому я зупинився. Вортігерн нарешті підняв свою важку руку і почав вирішальну битву проти короля Артура. Саме тоді вона відвоювала цитадель, яка була базою Вортігерна. Хоча в цій битві єдиним, хто, крім короля Артура, був корисним, був сер Ґавейн, який мав святий меч, як і вона. Отже, король Артур переміг Вортігерна Узурпатора і відвоював фортецю. Це був замок з білого мармуру, Камелот Круглого Столу. Як його відбудували нарешті почалося правління короля Артура. Відтоді минуло десять років. Ні тобі, ні мені не було, ні хвилини перепочинку. Ти дуркував з жінками, називаючи себе помічником короля, а я на дозвіллі бугав за жіночими сідницями, виконуючи свої обов'язки одного з членів Круглого Столу. А король Артур, вона збирала і об'єднувала групу лордів, що гризлися між собою, і досягала великих успіхів у війні з саксами. Отже, як і бажав Утер, народився ідеальний король. Тим часом мої хвилювання виявилися марними. Я думав, що знайдеться хоча б один з нас, хто висловить свої думки, але “на цей час” не знайшлося жодного лицаря, який би викрив цю брехню. Анекдот про “лицаря невинності, який служить в мармуровому замку” сьогодні вже навіть не є смішною. Зрештою, ніхто по-справжньому не підтримував короля Артура. І хто може їх звинувачувати? Бо, знаєте... Сила святого меча зупинила її старіння. Вона все ще виглядала, як п'ятнадцятирічний підліток, як тоді, коли вона витягла меч. Багато лицарів вважали це моторошним, але більшість з них сприймали безсмертя свого сеньйора як таємницю. У глибині душі вони насміхалися з того, що молодий хлопчик може бути королем ще довго, і готувалися до боротьби за владу, яка настане, коли король впаде. Король Артур не був королем, якого приймали всі і вся. Це був тимчасовий король, якого визнавали лише тоді, коли його правління йшло добре. Допоки вона могла функціонувати як король, деяку “невідповідність” можна було ігнорувати. Навіть якщо й були ті, хто дізнався, ким насправді був король, вони мовчали, поки вона все ще доводила, що є здібним королем. Вони вихваляли її як ідеального короля, але як тільки зрозуміли, що її ідеали, які вони так вихваляли, не врятують абсолютно всіх, вони переклали всю провину на неї. І подивіться, до чого це нас привело. Я припускаю, що Мордред підніме проти нас війська, коли король Артур повернеться з Риму. З мене досить цих безглуздих міжусобиць. Я придумаю якусь причину, щоб відсторонитись від усього цього. Можливо, приєднаюся до того іншого бабія, Ланселота, але – ні. Це єдина річ, яку я ніколи не зроблю. Гаразд, я попливу в якусь іншу країну і проводитиму там дні, розслабляючись. З усім тим багатством, що я накопичив, мені більше немає потреби воювати. А ти... ти втечеш в якусь казкову країну, чи не так? Краще закінчити цю пусту балаканину, поки тобі не відрубали голову за те, що ти такий не надійний пристосуванець. — Що? Ви хочете почути, що я думаю про короля Артура? ...Так, є одна річ, про яку я хотів тебе запитати. Відколи вона стала свідомою, вона проводила більшу частину дня, навчаючись бути королем. А єдиний вільний час, який у неї був, коли вона мала б спати, вона витрачала на те, щоб дбати про потреби коней і патрулювати село. У її житті не було місця для себе, вона ніколи особисто не відчувала те, що намагалася захистити. Чи може бути щось більш нестерпне, ніж це? Я людина, яка відрубає голову велетню, якщо її попросять, але навіть я насупився, не в змозі дивитися на це. Коли ми ще жили з батьком, мені було так гидко, що я втримався і запитав: — Агов, ти! Коли ти спиш? — Не хвилюйся, старший брате. Я сплю від світанку до сходу сонця. Вона навіть посміхнулася, коли сказала це. Від світанку до сходу сонця. Це навіть не три години… Я був шокований, але це послужило для мене гарною нагодою зрозуміти, що така проста людина, як я, ніколи не отримає нічого доброго від зв'язку з цією надмірно серйозною дурепою. Але через кілька днів я зустрів тебе і дізнався правду, яку не хотів знати. Маг, який був інкубом, навчав її, як бути королем навіть уві сні. — Що за жарт? Іншими словами, вона навіть не спала по-справжньому. Але ніхто більше не знав про це.Тому зараз, коли я бачу країну на межі падіння, я ловлю себе на думці: — Невже всі її старання і жертви марні? Що за дурня.
Читати
Відгуки
Хороший переклад, цікава історія)