Я занепокоїлася. Якщо відповім неправильною — помру.
Він постукав себе по зап'ястку, ніби нагадуючи, що час минає. Коли я заговорила, його рука завмерла.
— Батько?*
[1] Тут використовується термін «Імператорський батько». Звертання такого типу вживаються членами імператорської родини.
Божечки. Не можу повірити, що сказала це вголос. Прощавайте, Лілі та покоївки... Не варто було цього говорити. Про що я взагалі думала, називаючи імператора-психопата батьком? Краще б одразу попросила себе вбити. Тільки тому, що покоївки називали мене принцесою, я завважала себе справжньою Афанасією. Треба було підлеститися, сказавши щось на кшталт «Ваша Величність».
Він мовчав. Дивовижно, але я вижила. Клод дивився на мене в очікуванні, ніби натякаючи, щоб я продовжувала.
Га? Я вгадала правильну відповідь?
Але стривайте-но... Хіба Клоду не подобався стиль Джанет? Яскрава та гарна, що завжди випромінює світло і першою йде на зустріч. Не те що Афанасія, яка завжди лише спостерігала за Клодом здалеку.
Якщо так... тоді, я можу бути як Джанет. Звичайно, я не можу бути повністю, як вона, але... якщо сприймати це, як розвагу...
Я наважилася сказати дещо божевільне, доки не передумала.
— Тато?..
У повітрі відчувалася небезпека, і від цього у мене побігли шкірою мурахи. Я затамувала подих, коли Клод повільно нахилив голову. Його золотаве волосся виблискувало з кожним його рухом. Моє серце гупало так, ніби я бігла марафон.
Ч-чому він мовчить?
Просто зробімо це.
— Тату! — широко всміхнулася я.
Я що, щойно підписала собі смертний вирок? Хто-небудь, скажіть щось!
***
Зрештою, я врятувалася.
Якщо детальніше, то я доїла всі тістечка під пильним наглядом Клода, і братик-лицар відніс мене до мого палацу.
Поки я билася за своє життя, в Рубіновому Палаці панував хаос. Я повинна була спати, але раптом зникла, тому, звісно, всі були в паніці.
Коли Лілі побачила мене на руках імператорського лицаря, то мало не знепритомніла. Її обличчя було настільки бліде, що я навіть захвилювалася. Вона вирвала мене з його рук і відсахнулася від нього, як від прокаженого. Не знаю, який у неї тоді був вираз обличчя, адже вона притисла мене до грудей, але можу уявити. Лілі міцно пригортала мене до себе тремтячими руками.
Коли я підняла голову, то побачила Фелікса, здивованого тим, що на нього дивляться, як на викрадача. Ставати на його захист я не збиралася. Він залишив мене на самоті з Клодом!
Згадавши про Клода, я ледь не розревілася. Покидьок! Як йому духу вистачило так знущатися зі слабкої дитини? Сподіваюся, ти горітимеш у пеклі.
— Імператор сказав, що незабаром зайде до принцеси Афанасії.
Що-що він сказав?
Не тільки я, усі здивовано вирячилися. Але чому у всіх перелякані та водночас щасливі обличчя? Невже вони зраділи, що принцеса-вигнанка нарешті отримує увагу імператора? Я не наложниця, що тільки й чекає, коли імператор прийде до неї! Мені це навіщо?
Ніщо ніколи не стається так, як мені того хочеться.
Після цих слів Фелікс пішов, і палац знову занурився у хаос, тільки тепер з іншої причини.
— Бве!
Мене знудило від нервів.
— Принцесо!
***
Того вечора я лежала на ліжку і вигадувала новий план. План А провалився.
Я зім'яла у руці листочок на якому писала корейською мовою, аби ніхто не зміг прочитати, а тоді надряпала кілька слів з верху нового аркуша.
План А полягав у тому, аби тихенько жити в Рубіновому Палаці та не мати ніяких зв'язків з Клодом. Я гадала, що зустріти його до дев'ятиріччя Афанасії неможливо. Наївно з мого боку.
Одним словом, щойно ми з ним зустрілися, план провалився. Хто ж знав, що він живе в такому простенькому палаці? І чому гарем так близько до імператорського палацу? Це ж не палац імператриці! Схоже, в правителів Обелії було... не абияке життя.
Я глянула на наступний рядок.
«План Б: залишити палац до вісімнадцяти, а до того назбирати достатньо коштів».
Це все ще можливо, адже Клод вб'є Афанасію у вісімнадцять. Але ця інформація може бути неактуальною, адже наша перша зустріч сталася на чотири роки раніше, ніж повинна була. Втім, поки що він вирішив лишити мене живою.
Чи можу я продовжувати збирати своїх крихіток? Коли я залишу палац, певно, доведеться шукати роботу якоюсь служницею. Відкладімо поки що цей план.
І, нарешті, останній план: план В.
«Полонити серце Клода своєю милотою».
Коли я перечитала, що написала, відчула, як всередині наростає напруга.
Ух, ця жорстока реальність... Повірити не можу, що з усіх людей я маю причарувати саме Клода. Можливо, якщо не змусити його мене полюбити, я зможу принаймні зробити так, аби йому не хотілося мене вбити? Він же відправив мене назад неушкодженою, коли я назвала його татом!
Зморщивши лоба і схрестивши руки, я розмірковувала, чи варто одразу відкинути цей план.
...Але ж це і не неможливо, правда?
Мене охопив сором, і я штурхнула ковдру. Невже я справді сказала «тато»? Факт того, що я робитиму так і надалі сильно мене збентежив.
Я розплакалася від безвиході.
В голову раптом прийшло рішення, і я відірвала голову від подушок. Поєднаю плани Б і В. Краще мати кілька запасних варіантів.
Я сховала папірець на випадок, якщо Лілі зайде.
Щодо сорому... Що ж, вважатиму це необхідністю для власно виживання.
— Принцесо, час спати.
— Лілі, заспівай мені.
Я з завмиранням серця слухала її спів.
***
— Давно не бачились, Ліліано Йорк.
Чомусь час плине найшвидше, коли найменше того хочеш. Пройшло десять днів з нашого з Клодом чаювання. Зараз він сидів навпроти мене на троні.
— Благословення і слава сонцю Обелії, — відповіла вона.
Єдине, що мене втішало, — цього разу я була не сама. Вибач, Лілі, та Клод занадто страшний для мене одної. Здавалося, будь-якої миті у мене станеться серцевий напад.
Я безумовно була в тілі п'ятирічної дитини, судячи з того, як мене трусило в присутності Клода. У залі для аудієнцій розміром з баскетбольний майданчик були тільки я, Лілі, Клод і лицар, на ім'я Фелікс. Я ще раніше це помітила, але імператор тримав навколо себе небагато людей.
— Я був надто зайнятий імператорськими обов'язками, аби піклуватися про принцесу, та завдяки вам Афанасія добре виросла.
— Це честь для мене.
Ха, не бреши. Ти не був зайнятий, тобі просто було чхати!
— Відтепер я сам піклуватимусь про принцесу, тож не хвилюйтесь.
Клод сидів з посмішкою на губах. Такою зловтішною, ніби питаючи, що я робитиму.
Забираю свої слова назад. Дякую, що не згадував про мене весь цей час! Будь ласка, продовжуй в тому ж дусі! Я буду тільки рада, якщо ти виженеш мене з імператорської родини.
Але я була лише слабкою дитиною і не могла нічого зробити.
Від слів імператора очі Лілі тривожно заметалися.
Далі
Розділ 10
— Відсьогодні Афанасія зможе користуватися своїми правами принцеси. Але ж ти не ви́знаєш мене. В романі Клод казав, що ніколи не вважав Афанасію своєю донькою. Не знаю, що зараз коїться в його голові. Це жарт? Лілі, схоже, думала про те саме. Навіть коли ми залишили тронну залу, її обличчя було блідим, як смерть. — Все буде гаразд, принцесо. Сподіваюся. *** — Ти погладшала відтоді, як ми бачились востаннє. Ми не бачилися лише п'ять днів, не могла я набрати аж стільки ваги! — Хе-хе, тато теж! Ми з Клодом бачилися вже двічі, і за цей час я дещо зрозуміла: він не вб'є мене за зухвалу та впевнену поведінку. Навпроти, чим більше я боялася, тим байдужішим він ставав. А нудьгуючий вираз на обличчі Клода — найстрашніше, що я колись бачила. Можливо, це лише моя уява, але я гадала, що він залишив мене задля власної розваги. І помирати я не збиралася. Лілі здивувалася моїм словам. Але, як і очікувалося, Клод мене за них не вбив. — Слідуй за мною, — примружився він і відвернувся. Лілі та Фелікс нарешті видихнули. Я теж почувалася, ніби моє життя висіло на волосинці. — Я якраз збирався поплавати на човні. Готуйся. В сенсі «якраз»? Тобі треба — ти й плавай. Він же сам покликав мене. Повірити не можу, що тепер він вдає, ніби це збіг. Якби від мене щось потребувалося, він би сказав, тому зараз мені лишалося тільки стулити рота та йти за ним. — Ваше Величносте, перепрошую, та можливо принцесі не варто... — Вона буде зі мною, в чому проблема? Це і є проблема! Лілі, що сміливо висловила свою думку перед Клодом занепокоєно дивилась на мене. Очевидно, її хвилювало, що її не буде поруч. Не варто, сестричко. Що як він тебе за це покарає? Бути чесною, я не хотіла з ним йти. А що як йому стане нудно, і він викине мене за борт? Цей клятий покидьок зупинився і спитав: — Не хочеш йти зі мною? — Ні-ні, Афі хоче піти з татом, — яскраво всміхнулася я. Лілі зблідла, але я нічого не могла вдіяти. До озера я прямувала з відчуттям, ніби йду на смертну кару. Плавання озером, що знаходилося посеред імператорського палацу, виснажило мене. Але човен справді був нічогеньким: гладеньким, до того ж не хитався. Стривайте, ми ж не веслуємо. То як човен рухається? Мотор? Чи за нас веслують раби десь в кормі? — Про що задумалась? Не розмовляй зі мною. Не дивися на мене. Я хотіла сказати щось по типу: «Мені подобається водичка!» чи «Озеро гарне!», але вирішила підлеститися. — Татове волосся таке бвискуче-бвискуче! Гавне! Те, що його волосся гарне — правда. Мені подобалося моє світло-блондинисте волосся, але темно-жовте Клодове було мені більше до смаку. — Я люблю яскваве! Клод ледь усміхнувся, почувши мої слова. Ні, стривайте... ця усмішка не обіцяє нічого хорошого. — Того дня у тебе теж була торбинка з коштовностями. Збій системи! Програма Афанасія.exe не може функціонувати належним чином! — Я попіклувався про твої скарби, тож наступного разу можеш їх забрати. Я була спустошена від думки, що вони зараз у Клода. Я не відповіла, і він знову занудьгував. Клод перевів погляд з мене на дальній берег озера. Від цього мені стало легше. Цікаво, якого стилю був його одяг? Стародавньої Греції? Єгипту? Не знаю, але йому пасувало. Минулого разу він був схожий на лева, а зараз, розвалившись під сонцем, Клод нагадував пуму, що гріється в сонячних променях. Щоб він не робив, завжди виглядав, як хижий звір. Під час нашої першої зустрічі я була надто приголомшеною, щоб усвідомити це, але Клод справді був гарним. Мужній погляд, ключиці та верхня частина преса, які визирали з-під одягу... Раптом згадалася побічна історія «Прекрасної принцеси», де описувалося щире кохання Діани до нього. В принципі, мені зрозуміло, чому жінки зліталися на нього, як бджоли на мед. Клодові очі були не менш прекрасними. В них не було жодного тепла, і від того вони здавалися холодним дорогоцінним камінням. У відблисках озера вони відливали зеленим. Цікаво, мої зараз виглядали так само? Мені раптом стало страшно так довго витріщатися на нього, і я відвернулася. Га? Цікава квіточка. Спочатку я подумала, що мені примарилося, але коли ми підпливли трохи ближче, я зрозуміла, що ні. Ого? Що це? Невже блакитний лотос? А-а, ні, стривайте. Він лише здавався блакитним на тлі водяної гладі. Насправді ж він був майже прозорим. Але чи росли лотоси в озерах? Хочу. Я простягнула руку до нього. Я відчувала на собі погляд Клода, але мені було байдуже. Ця квітка не така вже й гарна, але я все одно хотіла, аби вона була моєю. Ще трошечки. Крапельку... І коли моя рука майже дотягнулася до пелюстки... Шубовсь! ...я випала з човна. — Кха-кха! Я несамовито борсалася. В рот та ніс затекла вода. Як так? Багатошарова мереживна сукня намокнула і тягарем тягнула на дно. Чим менше ставало кисню, тим складніше ставало думати. Не вмію плавати. Не вмію... — П-поможіть... Як би я не шукала опору під ногами — не знаходила. Не зможу виплисти... Клод мовчав, безжально спостерігаючи за моїм борсанням. Схоже, він мене не рятуватиме. Ось так і дивитиметься, навіть якщо я втону. Варто було це усвідомити, і сили остаточно покинули моє тіло. Щось вхопилося за мою голінь та потягнуло вниз. Відчуття води, що забивала легені, було жахливим. Смерть від утоплення. Те, чого я боялася, збулося. — Кхи! Ти, сучий сину!.. В той момент щось з силою витягнуло мене з води. В голові паморочилося. Я відхаркувала воду, не розуміючи, де я. — Божечки, принцесо! Не знаю, скільки часу минуло. Я чула, як метушіння навколо і шокований голос Лілі. Мабуть, Клод таки витягнув мене з води та повернув на берег. — Феліксе. — Так, Ваше Величносте? — Від завтрашнього дня вчитимеш Афанасію плавати, — він струсив з рук бризки. — Буде соромно, якщо моя єдина донька помре від утоплення. Це не те що варто казати люди, яка ледь не померла. Але жоден не міг вимовити цього вголос. Лілі загорнула мене у великий рушник і притиснула до себе. Фелікс, схвильовано озираючись на мене, попрямував за імператором назад до палацу. — Принцесо. Принцесо, все гаразд... Тепер все добре, принцесо.
Читати
Відгуки
Наразі відгуки до цього розділу відсутні!
Зареєструйтеся або увійдіть, аби лишити Ваш коментар!