Лілі трохи похвалилася тим, що я почала писати ще в чотири рочки, чим викликала шок у графині Елоїс. Після цього вона збільшила кількість мого домашнього завдання і швидкість навчання загалом!
Мене вчили базовим манерам, офіційному стилю мовлення, історії Обелія та всесвітньому мистецтву.
Це виявилося набагато цікавіше, ніж я очікувала, але після занять завжди ще більше хочеться солоденького!
— Принцесо, більше ніякого шоколаду!
Лілі спіймала мене на крадіжці шоколадних цукерок. Я почала красти шоколад, бо нові покоївки не наважувалися взяти бодай шматочок, аби потім віддати мені. Відколи Ганна та Кес пішли, нікому було давати мені смаколики.
Тож я вирішила піти на ризик, оскільки тої кількості, що її мені давала Лілі, мені було недостатньо.
— Хник. А-але ж я взяла лишень трошки.
— А зараз, принцесо, віддайте мені всі цукерки, що у вас є. Я дам вам їх, коли зробите домашнє завдання.
Я повагалася, але зрештою пригнічено почала діставати цукерки.
Одна, дві, три, чотири. Лілі з підозрою подивилася на мене, ніби гадала, що я десь сховала ще кілька.
Але це справді було все, що я мала!
— Якщо ви їстимете забагато солодкого, то вашим зубам буде дуже погано.
Хник-хник. Знаю! Але що робити, якщо я так його люблю?!
— Якщо зробите домашнє завдання — отримаєте цукерку.
Я насупилася. Мені було прикро, що через свій вік я не могла їсти те що захочу, в той час і в тій кількості, в якій захочу. Але ще більше мені було прикро, що така дрібниця здатна мене засмутити.
Щойно я сіла за домашнє завдання, Лілі пішла до виходу з кімнати, але я все одно почула, як вона пробурмотіла:
— Вона справді з'їла цілий кошик. Сподіваюсь, що принаймні решта не порожні.
Ні, стривайте! Я стільки не їла! Це була не я!
— Ліл...
— Неважливо. Постарайтесь над домашнім завданням. Дуже постарайтесь, наша принцесо.
Вона сумно всміхнулася й вийшла.
В сенсі «з'їла цілий кошик цукерок»? Коли я востаннє їх брала, там ще було!
Хто з'їв мій шоколад?! Яка сестричка це зробила? Не думала, що вони опустяться до крадіжок дитячих ласощів. Ні-і-і, мої цукерки! А Лілі думає, що це я все з'їла!
І, хоча це було несправедливо, сперечатися не було сенсу. Всі знали, яка я поціновувачка шоколаду, тому мені ніхто не повірив би.
Закінчивши завдання від графині Елоїс, я таки отримала обіцяну Лілі цукерку.
— Що малюєте, принцесо?
— Дурний Феліксе! Я малюю найгарнішу у світі Лілі!
Я якраз малювала, лежачи на животі. Для дітей мого віку це нормальне гобі.
Щиро кажучи, малюнок вийшов настільки жахливим, що не дивно, що він не зрозумів, що ж на ньому зображене. Але я все ще була дуже зла на Фелікса, тож слово «дурний» мимоволі злетіло з моїх губ.
Він, здавалося, засмутився від моїх слів, але, помітивши, як я малюю вже зовсім іншу людину, збадьорився:
— О, а це я знаю. Це ж його Величність, чи не так?
— Ні, неправильно!
Аха-ха, насправді правильно.
— Це тобі, братику Феліксе!
Фелікс повільно взяв папірець, подивився на своє намальоване обличчя і сказав те, від чого я отетеріла.
— Може, це я?
Стривай, що значить «може»? «Може» тому, що я так гарно малюю, чи «може» тому, що це настільки потворно, що ти відмовляєшся вірити, що це твоє власне зображення?
— Дуже дякую, принцесо! Я берегтиму це, як свій найбільший скарб.
Ну не треба бути аж таким люб'язним.
— Лілі, Лілі! Я дарую це тобі!
— Ох, я справді така красива?
— Красивіша за всіх на небі та на землі!
Я віддала малюнок Лілі, що спостерігала зі сторони. Гм, чи варто малювати покидька Клода? Я почала наспівувати, радісно його малюючи. Я зроблю тебе найпотворнішим, хе-хе-хе. Не дякуй.
— Його Величність буде дуже радий, отримавши це.
Га? Я взагалі-то йому це не дам. Після цього він може прийти і вбити мене за те, наскільки погано я його намалювала. Крім того, він би навіть не глянув на мій малюнок.
— Готово!
— На цьому малюнку Його Величність та принцеса граються разом, так?
Ні, це я б'ю Клода ногою. Може, це жалюгідно, але мені дуже навіть допомогло випустити злість.
Гм, невже мені більше нікого малювати? Я ненадовго задумалася, водячи кольоровим олівцем по паперу. Я намалювала овал обличчя, але більше мені в голову нічого не йшло. Гм, якщо зроблю волосся та очі такого кольору... А якою зробити довжину волосся? Такою чи трохи довшою?
— Лілі, Лілі! — зрештою покликала я.
— Так, принцесо?
— Як виглядала мама?
Всі замовкли. Здавалося, сам час зупинився.
— Я хочу намалювати маму, але Афі не знає, яке в неї обличчя.
Фелікс та Лілі завмерли, але незабаром прийшли до тями.
— У мами волосся таке ж пряме, як у Лілі? Чи хвилясте?
Зовсім скоро Лілі всміхнулася та відповіла:
— У неї було світле золотаве волосся, хвилясте, як океан. Зовсім як у вас, принцесо.
— Правда? І настільки ж довгим?
— Воно було трошки коротшим.
Я й далі питала про форму її обличчя, волосся, положення очей, зріст... Лілі відповіла на всі мої питання.
Фелікс просто спостерігав за нами, адже не зміг знайти вдалого часу, аби долучитися до обговорення.
Гм-м. Чудово. Тепер, гадаю, я зможу її намалювати.
Сформувавши її образ у своїй уяві, я знову взялася за кольорові олівці.
— Вона була прегарною. Зовсім як принцеса Афанасія.
— Як Афі?
Звісно, я і так знала про це, але Лілі справді дуже любила Діану. Вона дивилася на мене і, здавалося, думала про неї.
В будь-якому разі, в «Прекрасній принцесі» описувалося, що Діана була навдивовижу гарною, просто мені було цікаво, наскільки. Звісно, я часто чула, що ми з нею схожі, але мені складно було уявити її, дивлячись на своє пухкеньке дитяче обличчя.
Ах, якщо так подумати, то навіть холоднокровний та байдужий Клод закохався в неї, що у них народилась дитина. Отже, вона була настільки гарною.
— Я теж хочу її побачити.
Я просто таки помирала з цікавості! Хотілося зустрітися з нею віч-на-віч, як шкода, що це було неможливо. Можливо, я побачу Діану, глянувши в дзеркало років за 10. Якщо, звісно, доживу до того моменту. Шмиг.
Гм?.. Що це ще за ніякова тиша?
Я несвідомо підвела погляд і зіткнулася з їхніми шокованими виразами обличчями. Лілі та Фелікс якось дивно дивилися на мене.
Фелікс кілька разів відкривав та закривав рота, намагаючись щось сказати, але так і наважуючись. Лілі ж ледь помітно тремтіла. Здавалося, її збентежили мої слова.
За декілька миттєвостей я нарешті зрозуміла чому.
Стривайте, я сказала, що хочу зустріти Діану, в голос?..
Тоді зрозуміло, як склалася така ситуація. Як вони могли проігнорувати слова п'ятирічної дитини, що сказала, мов хоче побачити матір, яку ніколи не знала? Ах! Але я ж не збиралася спричиняти таку реакцію!
Я двічі кліпнула, перш ніж хіхікнути:
— У братика та Лілі дивні обличчя!
Вони не відповіли.
— Зовсім як у гобліна з вчорашньої історичної книги!
Божечки, як мені виправити ситуацію? Я, як вміла, знову почала верзти якісь нісенітниці. Як прибрати цю ніяковість?! А-а, можна я просто провалюся під землю?
— М-м, не хочу більше малювати. Хочу погратися на вулиці.
Уф, не можу більше тут лишатися. Треба тікати!!!
Не витримавши атмосфери, я склала папір та олівці, а тоді підвелася.
— Принцесо... — покликали вони мене, але я пішла, лишивши їх позаду, щоб не погіршувати ситуацію.
***
Протягом ще кількох днів ці двоє поводилися зі мною з особливою обережністю. Звісно, вони намагалися не дуже цього виказувати, але що я, справжня п'ятирічна дитина, чи що?
Втім, я це ігнорувала. Принаймні, дуже і дуже старалася. Було б ще більш незручно, якщо вони справді почали розповідати мені про Діану, адже вона навіть не моя справжня мати. Тож я поводилася так, ніби нічого не сталося. А коли заводили про це мову, я невинно всміхалася і йшла геть. Через деякий час вони здалися.
Але сьогодні Фелікс кудись пішов одразу після обіду. Тоді, за годину повернувся до моєї кімнати і покликав кудись Лілі. Переконавшись, що я тихо читаю книгу з історії Обелії, вони лишили мене на самоті.
Стривайте... Моєю шкірою виступили сироти. Інтуїція підказувала мені, що їхня розмова буде дуже важливою. Буде небезпечно, якщо щось піде не так!
Я зістрибнула зі стільця і підійшла до дверей, через які вони вийшли.
На щастя, Лілі лише причинила двері, тож я без проблем почула, про що вони говорили.
— Я спитав, чи не лишилися бодай якесь відео у сховку в імператорському палаці, але мені відповіли, що жодного.
— Он як... Дуже шкода.
Мене зацікавило, про який сховок відео говорив Фелікс.
Ах, точно. Тут же існує магія. Побачити магію на власні очі було однією з найбільших моїх мрій! Я й забула про це. Була надто зайнята спробами вижити, аби мене раптом не вбили.
Далі
Розділ 17
Камінь відео був магічним предметом, здатним зберігати відео тривалістю в 30 секунд. Якщо в палаці був чарівник, то він точно міг би створити такий. Але, схоже, не було жодного каменю, де була б Діана. Що ж, це очевидно. Адже вона лише раз станцювала перед Клодом. Втім, Фелікс був так цим розчарований, ніби в цьому була його провина. — Я дуже хотів, аби принцеса Афанасія побачила пані Діану. — Сере Робейне… Я вже думала про це, але, гадаю, Фелікс любив Діану не менше від Лілі. Хоча це дивно. Адже Діана всього лиш провела з Клодом одну ніч і більше не виходила з Рубінового палацу. Я також знала, що вони з Лілі дружили, але реакція Клода та Фелікса на неї здалася мені дивною. Але мої думки перервали Феліксові слова: — Я спитаю Його Величність. Га? Що ти зібрався питати у Клода? — Зрештою, Його Величність здатен показати свої спогади про неї. Лілі ахнула, а я стояла і слухала їх, не розуміючи, що відбувається. — Зважаючи, скільки часу пройшло, вони можуть бути не такими чіткими, як записи на камені відео, але принцеса принаймні отримає уявлення про пані Діану. Мене шокували їхні слова. Що це значить?! Цей покидьок Клод так вміє?! Але я не пам’ятаю, щоб таке згадувалося «Прекрасній принцесі»… Може, воно було десь серед тих сторінок, які пропустила, бо події там надто мене дратували? — Але чи погодиться Його Величність? — Це заради принцеси. Я попрошу його. Але це не найголовніша проблема. Стій-стій-стій! Стривай! Братику, ти збожеволів?! Взагалі клепки порозліталися?! Гадаєш на твоє прохання Клод відповість «Так, звісно, чому б ні»? Я навіть не знала, як Клод ставився до Діани. Що як виявиться, що він ненавидів її, і він вб’є мене, бо я на неї схожа? А навіть якщо так, користі від цього мені ніякої не буде. Я вже давно звернула на це увагу, але Фелікс був надто товстошкірим, коли стосувалося Клода! — Тоді я зараз же піду до Його Вели… — Ні! Я з грюком розчинила двері, бажаючи цьому якось завадити. Ой. Це було надто голосно. Обидва з них здивовано вирячилися на мене. Я заспокоїлася та сказала: — Ні. — Принцесо… — Не говоріть з татом про маму. Коли я вхопилася за її спідницю, Лілі сумно глянула на мене. — Чому, принцесо? Це ще що за вираз обличчя! Не треба мене жаліти, в порядку я! Що ж мені зробити, щоб вони дали мені спокій?! Що б сказала Афанасія? Угх! Думай, голова, думай! — Тато не любить, коли говорять про маму. Я раптом згадала наше останнє чаювання з Клодом. Здавалося, тоді Феліксові слова добряче зіпсували йому настрій. — Що як коли я попрошу побачити маму… — угх-х, знову кажу, не думаючи… рятуйте… — І він мене розлюбить? — Принцесо! Очі Лілі округлилися від моїх слів. Здавалося, вона не могла повірити, що я могла сказати щось таке. — Невже… Невже вас це хвилювало?.. Ой. Голос Лілі тремтів, вона щомиті була готова розплакатися. У мене від цього серце було не на місці. Хто б на моєму місці не запанікував? А-а-а-а-а-а-а-а!!! Лілі, вибач! Вибач! Знаю, я пустоголова і, певно, перегнула палицю!!! Що ж робити?.. Ти ж не заплачеш, правда? Лілі, не плач, мені дуже-дуже шкода! В той момент до мене підійшов Фелікс. Він м’яко поклав руку на моє плече та опустився переді мною на коліно. Тепер він був на рівні моїх очей, але Феліксове обличчя було серйозним, як ніколи. — Його Величність не зненавидить вас через це. Клянуся своїм іменем, — впевнено сказав він, намагаючись мене переконати. — Його Величність ніколи не зненавидить ні пані Діану, ні вас, принцесо Афанасіє. Ем… І що мені на це відповісти? Угх, я відчувала провину, бачачи їх настільки серйозними. Уф, чому у мене відчуття, ніби я дурю невинних наївних людей? Я ж сказала рівно те, що сказала б на моєму місці Афанасія із книжки… — Тому ви можете сказати, що хочете побачити пані Діану. Ситуація набирала абсолютно не ті оберти, які мала б. — Принцеса ще дуже юна. Вам ще не варто вчитися, як стримувати власні бажання. Я нервово підбирала слова: — Ні. З Афі все гаразд. Я більше не хочу її бачити. Правда. Але ці двоє мені не повірили. В очах Лілі все ще стояли сльози, а Фелікс з жалем дивився на мене. Я стояла і стікала холодним потом під їхніми поглядами. Ну все, глина. І що мені тепер робити? Але зовсім скоро Фелікс яскраво всміхнувся, ніби придумав щось краще. — Тоді зробімо так. Якщо ви не хочете просити, я можу зробити це за вас. Ну ось знову! А нащо ти думаєш я в вашу розмову втрутилася?! Смерті моєї хочеш, га? — Не треба! — Ні, я однозначно. Бляха, я ж сказала, що все гаразд! — Ні! — роздратовано крикнула я, щосили відштовхуючи Фелікса від себе. А-ай, чорт, мої руки… Чому мені боляче, а він не зсунувся ні на дюйм? Його вразила моя реакція, і від цього мене накрила провина. Але я відчувала, що якби я цього не зробила, він точно пішов би й розказав про все Клодові. — Не розказуй татові! Інакше я дуже-дуже тебе ненавидітиму! Сказала ж, більше не хочу її бачити! Фелікс розкрив рота. Здавалося, він хотів щось сказати, але я не хотіла більше слухати. Якщо він бодай щось ще скаже, я тільки сильніше розлючуся! А ще мені було дуже і дуже ніяково. Угх, просто тікаймо тоді! Я розвернулася і побігла геть, перш ніж Фелікс встиг щось сказати. — Принцесо! — чувся за моєю спиною схвильований голос Лілі, але це мене не спинило. Зрештою я прибігла… Що ж, до своєї кімнати. Уф… Але іншого вибору у мене не було! Якби я вийшла назовні, мені було б нікуди ховатися, а ще Лілі надто хвилюватиметься, якщо я буду не в палаці. Я ледь не змусила її плакати, тож я не хотіла змушувати її хвилюватися на додачу. Засмучена, я сіла за стіл, на якому лежала розкрита книга «Історія Обелії». Зовсім скоро увійшла Лілі. — Я читаю. Хник, вибач. Але я хочу побути сама. Я не в настрої. Лілі тихо вийшла з кімнати, схоже, зрозумівши, що я мала на увазі. — Ува-а-а… І щойно вона вийшла, я зарилася обличчям в книгу, неспроможна вгамувати тремтіння. Що ж робити? Я не знала… Хник… хник… шмиг… хник-хник… Тепер же Фелікс точно не розповість Клоду, правда? Зараз я все владнала, але хтозна-коли він знову підніме цю тему. Хтось, будь ласка, вирішіть це все замість мене! Хник… *** Наступного дня всі ми були помітно втомленими. Вгадайте, хто сьогодні погано спав. Ні Лілі, ні Фелікс, схоже не виспалися через мене. Я ж не виспалася з аналогічної причини: через цих двох. Вранці я вдала що сплю, тому чула все, що казала мені Лілі, доки гладила мене по голові. Вона говорила щось на кшталт «Пані Діана завжди з вами, принцесо Афанасіє» та «Пані Діана була б дуже рада побачити, якою ж гарною та доброю росте принцеса». Це викликало в мені ще більше дискомфорту та провини. Не варто взагалі було говорити, що я хочу її побачити! А-а-а! Запам’ятайте, говорити з собою вголос — небезпечно! В найгіршому випадку ваша голова опиниться на пласі. — Тепер ми маємо йти. Я глянула на Фелікса, жуючи льодяник. Мені вже був час йти, аби не запізнитися на зустріч з Клодом. Угх, цей покидьок жодного разу не приходив до Рубінового палацу, тільки й наказує приходити до його. Я зовсім не хотіла йти, але й просто не прийти на його поклик я не могла. Інакше… Ем… Напевно, цей день став би моїм останнім. Гик. Але Фелікс, який мав би вже взяти мене на руки, завагався. Я на мить задумалася і одразу ж зрозуміла причину. Божечки, братик так розгубився, що й не знає, що вдіяти. Певно, його дуже вразило, що я вчора відштовхнула його й накричала. Тож тепер він не хотів легковажно мене торкатися. Звісно, я його розуміла. Робити перший крок після серйозної сварки завжди важко, неважливо, дитина ти чи дорослий. Особливо якщо саме тебе відштовхнули. Я мовчки спостерігала за Феліксом з льодяником у роті. Тоді я смикнула його за одяг і простягнула до нього вільну руку. — В Афі болять ніжки. Що поробиш, я першою піду на примирення. Зрештою, провини Фелікса в тому взагалі не було, до того ж я справді вчора перегнула палицю.
Читати
Відгуки
Наразі відгуки до цього розділу відсутні!
Зареєструйтеся або увійдіть, аби лишити Ваш коментар!