В кімнаті панувала абсолютна тиша. Слава богу, що Клод, схоже, міцно спав, тому не прокинувся від моєї появи.
Стривайте-но. Якщо так подумати, чи варто взагалі його будити? Хіба через деякий час Фелікс не зійде перевірити, як мої справи? Тоді я вислизну звідси.
Що ж, я можу просто зачекати.
А до тих пір я вирішила оглянути кімнату.
Невже тут справді живе правитель цих земель? В таких-то простих покоях? Вони ж простіші навіть за мою кімнату в Рубіновому Палаці.
Дивно. Хіба в цій кімнаті не мав би жити попередній імператор? Хоча, знаючи Клода, він навряд житиме в кімнаті, де колись були інші люди.
Кімната була величезною, мов футбольне поле, але дивовижно порожньою, тож я відразу помітила ліжко. Втім, Клода я не побачила, бо воно було завішане шторами.
Стривайте, хіба ліжко має бути так легко видно? Якщо він імператор, хіба на нього не мають полювати різні вбивці?
В будь-якому випадку, мене не переймало помре Клод чи ні. Але ось там на стіні...
Я підійшла до настінної мапи.
— Ах!
Я затулила рота рукою, щоб не видати зайвих звуків. Від мапи неможливо було відвести погляд. Оправа карти світу була вся зроблена з блискучого і чистого золота. Не тільки поверхня, а, здається, і каркас.
Вау! Ніколи не бачила нічого подібного! Так чарівно... Чому я раніше мала сумніви стосовно того, що це — імператорський палац? Хто ще може дозволити собі тримати такі багаті прикраси? Якби я мала хоча б одну таку, мені не потрібні були б жодні золоті підсвічники чи іграшки. О, інша рама теж золота?
Я схвильовано побігла по килиму.
Схоже, Клоду подобалося колекціонувати картини. Зрештою, у кімнаті крім них не було нічого.
Була картина з прекрасними сестрами та янголами, яка, мабуть, зображала якусь історичну подію.
Ах! На цій картині зображено момент коронації найвеличнішої імператриці — Амброзії! Я бачила щось схоже в книжці, яку Лілі колись мені читала. Картина була величезною, і, відповідно, рама потрібна була не менша за розміром. І все з золота! Навіть зламана рама в кутку теж була золотою.
Га? Але чому б не викинути цю раму? І, якщо викидуватимеш їх, може, краще віддаси мені?..
Облизнувши губи, я знову повернувся до карти світу, аби як слід її роздивитися, як раптом дещо впало мені в очі.
Я зробила крок до картини, яку щойно помітила. На відміну від інших, що висіли на стіні, вона стояла в кутку кімнати розбита та припорошена пилом.
Це був жіночий портрет.
Усміхнене обличчя було не найгарнішим, але досить привабливим та харизматичним. Напевно, вона любила гарно одягатися: все її вбрання було щедро прикрашене аксесуарами.
Легко було уявити її у ролі майбутньої імператриці. Прибране в гарній зачісці каштанове волосся, трав'янисто-зелені очі та усмішка... Я лише раз читала її опис в романі, але ніколи не бачила її раніше... Але знала, хто ця жінка. Це тому брудна рамка привернула мій інтерес?
— Гмм.
Я насупилася. Мене з'їдало відчуття, ніби я побачила те, чого не мала. Ха, просто вдам, ніби нічого не бачила. Я ні на що не дивилася, я нічого не знаю! Це правда, абсолютна правда!
І коли я заплющила очі та струсила головою... Ні, коли я повернувся, щоб піти геть...
— Ах!
Я злякано схопилася за серце та відступила на кілька кроків.
Чому, чому, чому, чому Клод тут, а не в ліжку?!
Шовкові золотисті подушки були розкидані чорним шкіряним диваном. Зі сторони мапи було видно тільки спинку дивану, але тепер я добре бачила лежачого там з заплющеними очима Клода.
Ха-а-а. Серце ледь не спинилося. Я думала, він спить у ліжку. Як він сміє робити щось настільки... настільки... підступне! Намагаєшся підловити мене?! Хочеш, щоб у мене стався серцевий напад?!
Поки я стояла та намагалася заспокоїтися, Клод спокійно спав, навіть не сіпнувшись.
Угх, ненавиджу його. Хочу дати йому ляпаса. Хочу вдарити його. Можна ж разочок?
Розлючена, я підійшла ближче. Дивно було дивитися на його обличчя на рівні своїх очей.
Хах, спить як принц. Такий невинний та добрий на вигляд.
Спиною побігли мурахи. Я що, збожеволіла? Невинний та добрий? Він? Не хтось інший, а цей псих Клод?
Втім, його спляче обличчя нічим не поступалося тим розкішним картинам на стінах. Навіть трошки в моєму смаку. Можна він не буде прокидатися?
Він може просто ніколи не прокидатися?
Я помахала руками над його обличчям. Дивне відчуття. Він не почув, Феліксове оголошення чи навіть моє наближення. Певно, дуже глибоко спав. А якби я була убивцею і спробувала б тебе вбити?..
Навіть не знаю, чи випаде мені колись така можливість. Я все ще не забула про випадок на озері!
Я думала, куди можна вдарити. В обличчя було б надто очевидно, тому я підняла обидві руки над його тілом, готова поцілити.
Шух!
Але саме тоді щось випало з мого рукава. Воно впало на обличчя Клода, тоді на килим, і покотилося. Коть, коть, коть....
Це був шоколад, який я поцупила зранку з кухні. А-а!.. Я ж сховала його туди від Лілі! А тоді була так зайнята вітанням нових покоївок, що не перевдягнулася.
Я мовчала, очікуючи, чи прокинеться Клод від цього. Тоді, без жодного звуку, він розплющив очі, наче у привид. А я так і застигла з руками над ним.
Клод повільно кліпнув двічі, а тоді глянув на мене звичним беземоційним поглядом. Якби мені сказали, що він лише хвилину тому спав, я б не повірила.
Згадавши, що мої руки все ще над ним, я поплескала його по грудях і заговорила:
— Ну ж бо, ну ж бо...
Що я роблю?..
А-а-а! Що це за ситуація? Я щойно розбудила сплячого лева, так? Краще б він хоч щось сказав! Від його мовчазного погляду у мене вже починалась істерика.
— Місяць усміхається. Спи-спи. Дитинка теж усміхається, дивлячись на зірку.
Боже, це божевілля! Чому я мелю якусь маячню, коли панікую? Серйозно, колискова для Клода?! Будь ласка, просто зупиніть це!
— Завтра настане яскравіший і світліший ранок. Солодки тобі та гарних снів. Спи спокійно, наша крихітко.
Я дуже ретельно гладила його, боячись, що він зрозуміє, що я збиралася його вдарити.
Тепер мені стало цікаво. Який вираз обличчя у мене був, коли Клод відкрив очі?..
Хник... Чому все це відбувається зі мною...
— Що це за пісня? — нарешті відкрив рота Клод, який до цього тільки спостерігав, як я роблю якісь дурниці.
— Пісня, яка допомагає від поганих снів, — миттєво відповіла я.
Він що, не знає цю колискову? Сестрички-покоївки казали, що кожен громадянин імперії її знає. Мені було, ну, надто ніяково казати, що я співала колискову, тому я пояснила це, як могла.
— Доброго ранку, тату! — всміхнулася я.
Клод зробив якийсь дивний вираз обличчя, але це тривало лише мить.
— Вже не ранок, — байдуже відповів він.
Кутики моїх губ сіпнулися.
— Тоді доброго вечора.
Ти можеш не огризатися?
— Це Фелікс впустив тебе?
Він сів і зачесав рукою волосся.
Далі
Розділ 14
Він тільки-но прокинувся, і його волосся було розпатланим, а одяг — привідкритим, через що відкривав вигляд на його підтягнуте тіло. Мені стало ніяково. Хоч тіло у мене дитяче, я все ще доросла жінка! Клод не звернув увагу на мою дивну реакцію й перевів погляд на вікно ліворуч. Сонце вже сідало за обрій, забарвлюючи по собі небо помаранчево-жовтим. Він повільно підвівся і потягнувся. — Ходімо вечеряти. *** — Маєш гарний вигляд. Схоже, у тебе все гаразд. Це була наша перша зустріч після інциденту на човні. Я розглядала посуд на столі в спальні імператора. Кожна страва виглядала, як витвір мистецтва. Я підняла голову, коли він сказав найдивнішу фразу з усіх, що міг. Він не міг не знати, що я хворіла, але все-одно жодного разу мене не відвідав. Від цього я аж дар мови втратила. Не те щоб я хотіла, аби Клод мене навідав — мені, мабуть, стало б ще гірше, але казати фразу «У тебе все гаразд»? Я навіть не очікувала чогось турботливого на кшталт: «Чув ти сильно хворіла, зараз з тобою все гаразд?» або «Виглядаєш втомленою, може тобі варто відпочити?». Ми ж зрештою говоримо про Клода, від нього такого годі очікувати. — Тато теж гавний. Я просто маленька миленька дівчинка. План В, не забуваймо про план В. Та і навіть якщо я зараз слідую плану Б, найголовніше це зберегти своє життя. Немає нічого важливішого за життя, навіть якщо воно жахливе та несправедливе. Я удала ніби не зрозуміла Клода і яскраво всміхнулася. У його очах промайнула цікавість. Хіба ж не цікаво бачити, як дівчинка, що ще вчора лежала хвора від падіння в озеро так яскраво всміхається? Клод дивився на мене, сперши підборіддя на руку. Намагаєшся мати гарний вигляд? Хочеш сподобатися мені? В жодному разі, покидьку! — Я приготував тільки ті страви, які тобі подобаються. М'ясо? Натякаєш на те, що я пухкенька? Хочеш принизити мене, так? — Дя-я-якую. Але я не я, якщо не скуштую. Я вирішила не звертати уваги на погляд Клода і зосередитись на їжі. Ого, аж тане в роті! І ти щодня таке їси? Звичайно в моєму палаці також подають смакоту, але це небо і земля. Срібні приладдя надто важкі для мене. До того ж стейк не порізаний, і мені треба розрізати його самій. Та ще й стіл занадто високий. Брязк! Срібний ніж з жахливим звуком подряпав посуд. Я затамувала подих. Забудь про їжу, реакція Клода важливіша. Він же не злиться через це, чи не так? — Тобі треба більше вчитися, — Клоду виявилося байдуже. Ха-ха, я жива! — Завтра я пришлю людину до твого палацу. Ти неосвіченіша, ніж я думав, певно, тому, що тебе не було кому нормально навчати. Що? Ти щойно посмів висміяти моїх служниць? Не було кому нормально навчати?! Всі сестрички були дворянками!!! Що з тобою не так?! — Відтепер ти матимеш професійного вчителя. Ах, точно, наш пан же імператорської крові. Він визнає лише професійну освіту. Важко було зберігати спокійний вираз обличчя, але він, здається, цього не помітив. Ми сиділи по різні кінці столу. Яке ж полегшення, що стіл довгий. В мені кипів гнів, і було відчуття ніби я ось-ось вибухну, та натомість я лишень знову усміхнулася. — Афі докладе всіх зусиль, тату! Клод подивився на мене ніби побачив щось дивне. Це не вперше ми влаштовували банкет разом, але він вперше так на мене глянув. Чого вилупився? Клод дивився на мене весь час, поки я їла. Через це мені їжа в горло не лізла. — Бувай, тату! Надобраніч! Після вечері Фелікс відніс мене до Рубінового Палацу. Він, як завжди, побажав мені надобраніч, але цього разу я не відповіла. Від цього Лілі тільки насупилась. Я все ще дуже на нього ображалася. Він просто такий: «Дивись, імператор спить! Ходи й розбуди його» і штовхнув мене в кімнату до того, як я встигла морально підготуватися! А-а-а, а я ж вірила тобі! Як можна було просто так віддати мене в лапи Клоду? Його невинний вираз обличчя дратував мене ще більше. — Лілі, колискова, — зробила цуценячі очі я. Схоже, її це потішило, і вона, захихотівши, накрила мене ковдрою. Незабаром почулася пісня, співану солодким Ліліним голосом. — Сьогодні засинай, а завтра буде яскравіший день. Від її ніжного голосу очі самі заплющувалися. Як добре, коли хтось співає тобі колискову. Навіть якщо я вже надто доросла для цього. — Тільки хороші сни. Засинай. На добраніч, наша крихітко. Не знаю що буде завтра, але зараз я забуду про все і посплю. Треба спати, щоб вирости. От би прокинутися через десять років. — Гарних снів, принцесо! Тобі теж, Лілі! Ех, як же хочеться, щоб час летів швидше. *** Мені наснилося, що я прокинулась двадцятирічною дівчиною. Але коли в моєму житті все відбувалося так, як мені хочеться? А втім, знову прокинутися двадцятирічною після сну, де ти — п'ятирічна принцеса, звучить набагато логічніше, ніж навпаки. Може, колись так і станеться...
Читати
Відгуки
Наразі відгуки до цього розділу відсутні!
Зареєструйтеся або увійдіть, аби лишити Ваш коментар!