Неправильний старший брат з певною вадою.
Зразкова молодша сестра, яка є абсолютно бездоганною.
Коли вони вступили до старшої школи магії, їхнє життя почало набувати драматичних змін...
Пролог
Магія.
Коли вона стала сучасною технологією, а не породженням легенд і казок?
Перший достовірний запис про її застосування датується 1999 роком нашої ери.
Інцидент, коли поліцейський, що володів особливими здібностями, зупинив ядерну атаку екстремістської групи, яка намагалася здійснити своє пророцтво про вимирання людства, став першим підтвердженим фактом застосування магії в сучасному світі.
У той час дивну силу називали надприродними здібностями. Вважалося, що це суто вроджена здатність, народжена в результаті мутації, і що її неможливо передати, поширити чи систематизувати.
Вони помилялися.
З розвитком досліджень надприродних здібностей, як на Сході, так і на Заході, публічно з'являлося все більше людей, які говорили про «магію». Зрештою, магія змогла відтворити те, що колись було надприродним.
Звичайно, для цього необхідний був талант. Але це було те саме, що мати талант до мистецтва чи науки – лише ті, хто мав високу схильність, могли досягти професійного рівня майстерності.
Надприродні здібності були систематизовані за допомогою магії, а магія стала технологією.
Людей з надприродними здібностями стали називати магічними техніками.
Ці магічні техніки були достатньо могутніми, щоб підкорити собі навіть ядерну зброю. Для націй вони були і зброєю, і самою владою.
Наприкінці двадцять першого століття, у 2095 році, нації світу все ще не проявили ознак єднання. Тепер вони конкурують між собою у підготовці магічних техніків.
Перша старша школа при Національному магічному університеті.
Вона відома тим, що є найсучаснішим інститутом магічних досліджень, який щороку готує найбільшу кількість випускників для Національного магічного університету.
Водночас це елітна школа, яка випускає найбільшу кількість кваліфікованих магічних техніків, яких називають «магами».
Офіційної позиції щодо рівних можливостей отримання магічної освіти не існує.
Ця країна не може дозволити собі такої розкоші.
І через разючу прірву між тими, хто може використовувати магію, і тими, хто не може, будь-яке посередництво є лише оптимістичним ідеалом.
Ті, хто беззастережно вірить у талант.
Ті, хто у своїх вимогах до справжньої майстерності мало не жорстокі.
Це світ магії.
Вже сам факт зарахування до цієї школи маркує учнів як еліту. І з того моменту, як вони вступають до школи, вже існує різниця між відмінниками та рештою учнів.
Хоча всі вони може й однаково новачки, але вони не рівні.
Навіть якщо вони кровні брат і сестра.
Заходь у мій телеграм, там публікуються розділи швидше
Далі
Том 1. Розділ 1 - Вступна церемонія
― Я цього не потерплю. ― Ти все ще про це…? Це було рано вранці в день вступної церемонії до Першої старшої школи, але до її початку залишалося ще дві години. Серця нових учнів калатали від хвилювання перед новим життям і перспективами їхнього майбутнього, але мало хто з них був у такому ж захваті, як ці двоє. Перед аудиторією, де мала відбутися вступна церемонія, сперечалися учень і учениця, обоє одягнені в новеньку уніформу. Вони були новачками, але їхня форма хоч і трохи, але відрізнялася. І справа була не лише в тому, що жіноча форма мала спідницю, а чоловіча ‒ штани. На грудях учениці була емблема Першої школи ‒ візерунок з восьми пелюсток квітів. На піджаку хлопця її не було. ― Як вони могли зробити мого брата запасним? У тебе ж були найкращі оцінки на вступних іспитах! Ти мав би бути представником нових учнів, а не я! ― Якщо забути про те, звідки в тебе мої оцінки вступних іспитів… це школа магії, тому очевидно, що вони мають цінувати більше практичні навички магії, ніж письмові іспити. Ти ж добре знаєш про мої практичні здібності, хіба ні? Мене, може, й зарахували на другий курс, але я дивуюся, що взагалі зайшов так далеко. Учениця різко висловлювалася, а її супутник намагався її заспокоїти. Судячи з того, що дівчина назвала його своїм братом, вони можуть бути рідними братом і сестрою ‒ він старший, а вона молодша. Не виключено, що вони кровні родичі. Однак, якщо брат і сестра… …тоді вони були не дуже й то схожі. Молодша сестра була симпатичною дівчиною, яка, природно, притягувала до себе погляди. Десять з десяти людей, навіть сто зі ста, не змогли б заперечити, що вона мила. Старший брат, з іншого боку, якщо не брати до уваги його рівну спину та гострі очі, виглядав зовсім посередньо, без жодних особливостей, що виділялися б на тлі інших. ― Чому ти не можеш мати більше амбіцій? Ніхто не може перевершити тебе в навчанні та бойових мистецтвах! Тобто, навіть з магією, ти… Сестра рішуче вилаяла брата за його слабкодухість, але… ― Міюкі! …він вигукнув її ім'я ще більш різким тоном, змусивши Міюкі затамувати подих і закрити рота. ― Ми вже це проходили. Нема сенсу про це говорити. ― …Вибач. ― Міюкі…, ― він поклав руку на її схилену голову. Повільно пестячи її блискуче, гладеньке, довге волосся, юнак думав (дещо зворушливо) про те, як підняти їй настрій. ― Я вдячний, що ти так ставишся до мене. Ти завжди виручаєш мене, коли сердишся за мене, ― сказав він. ― Ти брешеш. ― Ні, не брешу. ― Так, брешеш. Ти тільки й робиш, що свариш мене… ― Я не брешу! Просто я відчуваю до тебе те саме, що і ти до мене. ― О, Боже… Те саме…? “…Що?” Щоки дівчини чомусь почервоніли. Він відчув, що між ними виникло якесь непорозуміння, яке не можна ігнорувати. Проте він вирішив відкласти свої підозри, щоб вирішити нагальну проблему. ― Навіть якщо ти відмовишся виступати, вони ніколи не виберуть мене замість тебе. Ти просто втратиш лице, якщо відмовиш їм в останній момент. І ти це знаєш, хіба ні? Ти ж розумна дівчина, зрештою. ― Це… ― А ще, Міюкі… Я з нетерпінням чекаю на це. Я пишаюся тим, що ти моя сестра. Йди туди і покажи своєму нікчемному братові все, на що ти здатна. ― Ти не нікчемний брат, нічого подібного! …Але я розумію. Пробач мені за моє потакання власним бажанням. ― Нема за що вибачатися, і я не думаю так. ― Тоді я піду. Обов'язково подивись. ― Так, тобі слід піти. Я з нетерпінням чекатиму на головну подію. Дівчина вклонилася на знак вибачення і зникла в залі. Проводжаючи її, юнак зітхнув з полегшенням. “І що ж мені тепер робити?” Він супроводжував представницю учнів до школи на репетицію, але тепер був розгублений, хвилюючись, що робити протягом двох годин до початку вступної церемонії. *** Кампус складався з трьох частин: головний корпус, практичний і лабораторний. У головному корпусі був актовий/спортивний зал, внутрішнє планування якого можна було легко змінювати. На третьому поверсі та другому підвальному поверсі були бібліотеки. Були два менші спортивні зали. Також був підготовчий корпус, який використовувався для роздягалень, душових, складських приміщень та клубних кімнат. Їдальня/кафетерій/зона торгових автоматів були в іншій будівлі, а також були різні інші споруди, великі й малі, що заповнювали земельну ділянку Першої школи ‒ вона більше нагадувала кампус приміського коледжу, ніж старшу школу. У пошуках місця, де можна було б присісти в очікуванні початку вступної церемонії, юнак пішов дорогою з гладкого покриття, що нагадувало цеглу, озираючись туди‑сюди. Учні користувалися ID‑картками, щоб отримати доступ до приміщень школи, але їх не роздавали до завершення урочистої церемонії. Навіть кафе для відвідувачів сьогодні було зачинено, можливо, щоб уникнути хаосу. Після п'яти хвилин блукань, порівнюючи побачене з мапою приміщень на своєму портативному терміналі, він знайшов внутрішній двір. Він знаходився за деревами, які посадили вздовж доріжки і стояли досить далеко одне від одного, щоб не заважати огляду. Будучи трохи вдячним, що сьогодні не було дощу, він сів на лавку на трьох, потім відкрив свій портативний термінал і зайшов на один зі своїх улюблених книжкових сайтів. Цей двір виявився коротким шляхом, що вів з підготовчого корпусу до аудиторії. Можливо, їх змушували проводити церемонію ‒ вже зараховані учні (для нього ‒ старшокласники) проходили перед ним, утворюючи між собою невеликий проміжок простору. На лівих грудях у кожного з них був восьмипелюстковий герб. Коли вони йшли, їхня напускна злість розвіювалася за ними. ― Агов, хіба той хлопець не Бур'ян? ― Тут, і так рано? …Щось він дуже завзятий, як для підводного човна. ― Він просто запасний. Розмова, яку він не хотів чути, долетіла до його вух. «Бур'ян» ‒ так називали учнів 2‑го курсу. Учнів із вісьмома пелюстками на лівих грудях зелених піджаків називали «Цвітами» ‒ за дизайном емблеми, а тих, хто їх не мав, називали «Бур'янами» ‒ оскільки вони не розквітнуть у квітку. У цій школі було двісті першокласників. З них сто будуть зараховані до 2‑го курсу. Перша школа, навчальний заклад при Національному магічному університеті, була офіційним органом, створеним для підготовки магічних техніків. Вона була зобов'язана показати певний рівень результатів в обмін на державні кошти. Квота школи ‒ кількість учнів, яку вона повинна була поставляти до Національного магічного університету, закладу вищої магічної освіти, ‒ становила щонайменше сто осіб. На жаль, у навчанні магії траплялися нещасні випадки. Магічні невдачі, будь то під час тренувань чи експериментів, були прямо пов'язані з нещасними випадками, які були аж ніяк не дріб'язковими. Учні знали про таку небезпеку ‒ вони зробили ставку на власне майбутнє, покладаючись на свій магічний талант і можливості, прагнучи стати магами. Вони мали рідкісний талант, а коли рідкісні таланти високо цінуються суспільством, мало хто може відмовитися від них. Тим більше, коли йдеться про емоційно незрілих юнаків і дівчат. Єдине бачення майбутнього, яке їм залишалося, було яскравим. Це саме по собі не було обов'язково погано, але правда полягала в тому, що в результаті цих закорінених цінностей постраждає більше, ніж кілька дітей. На щастя, розвиток розуміння магії майже виключив нещасні випадки, що призводили до смерті або каліцтв. Але психологічні чинники могли легко зіпсувати магічний талант. Значна кількість учнів щороку кидали школу після того, як травми, отримані в результаті нещасного випадку, позбавляли їх можливості використовувати магію. І саме учні 2‑го курсу повинні були заповнити ці втрати. Їм було дозволено реєструватися як учням, відвідувати заняття, користуватися приміщеннями та ресурсами, але вони не мали доступу до найголовнішого ‒ індивідуальної магічної практики з інструктором. Вони навчалися без сторонньої допомоги і досягали результатів виключно власними силами. Якщо вони не могли цього зробити, то отримували лише атестат про середню освіту. Не маючи права закінчити старшу школу магії, вони не могли б вступити до Національного магічного університету. В даний час критична нестача тих, хто міг би викладати магію, змушувала їх віддавати перевагу талановитим учням. Учням 2‑го курсу було дозволено вступати в першу чергу лише за умови, що їх не будуть навчати. Офіційно було заборонено називати учнів 2‑го курсу Бур'янами. Але навіть серед самих другокурсників це слово закріпилося як напівпублічний зневажливий термін. Навіть вони вважали себе не більше, ніж запасними деталями. Це стосувалося і цього юнака. Тож не було потреби нагадувати йому про цей факт, навмисно погано відгукуючись про нього поблизу. Він це добре усвідомлював, коли поступав на навчання. “Я не питав вашої думки”, ― подумав він, звернувши свою увагу на дані книги, яку він завантажив на свій інформаційний термінал. *** На його терміналі висвічувався годинник, і це повернуло його занурений у читання розум до реальності. До вступної церемонії залишалося тридцять хвилин. ― Ти новий учень? Вже починається. Він вийшов зі свого звичного книжкового сайту і закрив термінал, але коли вже збирався встати з лавки, до нього долинув голос. Перше, що впало йому в око, була спідниця шкільної форми. Потім ‒ широкий браслет на її лівому зап'ясті. Це була остання модель ПАВ, але значно тонша, ніж більш поширені типи, і з прицілом на моду. ПАВ ‒ це пристрій автоматизованого виклику. Його також називали просто пристроєм. У цій країні дехто використовував термін «мітла», який, окрім того, що був класичним магічним аксесуаром, також був скороченням японського терміну «магічний оператор». Він був незамінним інструментом для сучасних магічних техніків, забезпечуючи програми активації для виклику магії замість більш традиційних методів та інструментів, таких як заклинання, амулети, жести, магічні кола та книги заклинань. Заклинання для правильного використання магії за допомогою одного слова чи фрази ще не були розроблені. Навіть при використанні методів у поєднанні один з одним, таких як амулети та магічні кола, фактичне промовляння заклинання займало від десяти секунд до більше ніж хвилини, залежно від того, що це було за заклинання. ПАВ замінив все це на простішу схему управління, яка дозволяла робити це менш ніж за секунду. Звичайно, можна було чаклувати і без ПАВу, але він прискорив процес створення заклинань до такої міри, що практично не залишилось магічних техніків, які б його не використовували. Навіть так звані «еспери», які могли викликати надприродні явища, просто подумавши про це, були схильні жертвувати своєю спеціалізацією в певних сферах в обмін на швидкість і стабільність, які пропонувала стандартна система активації. Однак не кожен міг використовувати магію, просто маючи ПАВ. Він лише надавав програми активації ‒ фактичне виконання магії вимагало здібностей самого магічного техніка. Тому ПАВи були марні для тих, хто не міг використовувати магію. Якщо побачити когось, хто має такий пристрій, можна було з упевненістю стверджувати, що він займається магією. І якщо Тацуя правильно пам'ятав, єдиними учнями, яким дозволялося носити з собою ПАВ на території школи, були члени учнівської ради та певних комітетів. ― Дякую. Я зараз прийду. З лівого боку її грудей, звісно ж, була емблема з вісьмома пелюстками. Про те, що її груди випирали з‑під блузки, він навіть не замислився. Він не намагався приховати ліву частину своїх грудей. Він не був таким підневільним ‒ але це не означає, що він не відчував почуття меншовартості. Він думав, що відмінник, гідний учнівської ради, не захоче виявляти ініціативу, щоб наблизитися до нього. ― Я вражена. Це та, що з екраном, так? Але вона, очевидно, не поділяла цієї думки. Вона посміхалася, наче отримувала задоволення, дивлячись на екран портативного інформаційного термінала, що складався втричі, в його руках. Саме тоді юнак нарешті побачив її обличчя. Коли він підвівся з лавки, її голова була сантиметрів на двадцять нижче його. Його зріст був 175 сантиметрів, тож навіть для дівчини вона була дуже низькою на зріст. Вона була на ідеальному рівні очей, щоб побачити, що він був другокурсником. Але в її погляді не було жодної зверхності ‒ лише чисте, навіть невинне захоплення. ― Учням заборонено носити віртуальні термінали на території нашої школи. На жаль, більшість учнів користуються саме такими. Але ж ти користувався тим, що з екраном, ще до того, як вступив сюди, чи не так? ― Віртуальний не підходить для читання, тому… Будь‑хто міг би з першого погляду сказати, що його термінал був чимось звичним для нього, тому він не ставив зайвих запитань у відповідь. Він відповів майже поясненням, бо вважав, що якщо буде занадто різким, то поставить у невигідне становище свою молодшу сестру більше, ніж себе. Вона була представницею новеньких, тож не було жодних сумнівів, що її оберуть до учнівської ради. Однак його розважлива відповідь лише поглибила захоплення старшокласниці. ― То ти надаєш перевагу читанню, а не перегляду відео. З кожною секундою ти стаєш все більш незвичайним. Я теж більше ціную тексти, ніж картинки, тому мені дуже приємно це чути. Вони дійсно жили в епоху, коли віртуальним матеріалам надавали перевагу перед текстом, але книголюби все ще були далеко не екзотикою. Вона здавалася майже надзвичайно товариською людиною ‒ навіть тоді, коли її тон голосу і вибір слів ставали все більш неформальними з кожною секундою. ― О, я перепрошую. Я президент учнівської ради Першої школи, Маюмі Саеґуса. Кандзі пишеться як «сім» і «трава». Приємно познайомитись! Наприкінці вона підморгнула, але тон її голосу був далеко не загадковим. Її розкішна зовнішність у поєднанні з витонченою фігурою (незважаючи на невисокий зріст) створювали привабливу ауру, яку хлопці, які щойно вступили до старшої школи, не могли не сприйняти з недовірою. І все ж, почувши, як вона представилася, він зловив себе на тому, що хоче насупитися. “Одна з Номерів… та ще й Саеґуса?” Здібності магів сильно варіюються залежно від генетичної схильності. Сім'я, з якої ти походиш, мала велике значення, коли йшлося про твої магічні здібності. І в цій країні було прийнято, що сім'ї, які володіють винятковою магічною кров'ю, мали у своїх прізвищах цифри. Номери ‒ це покоління магів, які мали вищу генетичну схильність, а сім'я Саеґуса з ієрогліфом «сім» у назві була однією з двох в Японії, які на сьогодні вважаються наймогутнішими. І ця дівчина, яка, найімовірніше, була однією з прямих кровних родичів, була президентом учнівської ради цієї школи. Іншими словами, вона була елітою серед еліт. Не буде перебільшенням сказати, що вони були повними протилежностями. Він придушив у собі гірке бурчання, якось примудрившись привітно посміхнутися, коли представився: ― Я… кхм. Мене звати Тацуя Шіба. ― Тацуя Шіба… А, так це ти…, ― її очі розширилися від несподіванки. Потім вона кивнула дещо осмислено. “Ну, певно, вона має на увазі «того» невдаху, який ледве володіє магією, хоча і є старшим братом найкращої учениці, Міюкі Шіби.” Він вирішив ввічливо промовчати. ― Чутки про тебе ‒ це розмови вчителів, ти ж знаєш, ― Маюмі хихикнула, незважаючи на те, що Тацуя мовчав. Він подумав, що чутки ходять через те, наскільки вони з молодшою сестрою різні. Але, як не дивно, він не відчував жодних негативних емоцій з її боку. У її хихотінні не було жодного відтінку презирства. Її посмішка передавала лише позитивний дружній оптимізм. ― Твій середній бал з усіх семи предметів на вступному іспиті ‒ дев'яносто шість зі ста. Особливо виділяються теорія магії та магічна інженерія. Середній бал з цих двох предметів у тих, хто склав іспит, не дотягував навіть до семидесяти, а ти склав обидва на відмінно, включно з написанням есе. Кажуть, що такий високий бал є рекордним. Це, звісно, звучало як відверта похвала, але Тацуя вирішив, що йому це лише здалося, бо, зрештою… ― Це були мої оцінки за письмовий тест. Вони потрапляють лише в інформаційну систему. Цінність учня Старшої школи магії базувалася не на його тестових оцінках, а на його практичних здібностях. Тацуя показав на своє ліве плече з болісною, але доброзичливою посмішкою. Не було жодного шансу, що президент учнівської ради не зрозуміє, що він має на увазі. Але у відповідь Маюмі посміхнулася і похитала головою. Не вгору‑вниз, а зліва направо. ― Принаймні, я не змогла б повторити такі високі оцінки. Я теж маю досить високі оцінки з теоретичних предметів, але не думаю, що змогла б набрати стільки балів, скільки ти, навіть якби мені дісталися ті самі питання, що й тобі! ― Часу мало, тож… Прошу вибачити мені, ― сказав Тацуя Маюмі, яка все ще виглядала так, ніби хотіла щось сказати. Він відвернувся від неї, не чекаючи відповіді. Десь у глибині душі він боявся її посмішки, і боявся, що вона продовжуватиме розмовляти з ним у такому тоні. Він не був певен, чому. *** Оскільки Тацуя витратив деякий час на розмову з президентом учнівської ради, більше половини місць в аудиторії вже було зайнято, коли він увійшов. Місця не були призначені заздалегідь ‒ учні могли вільно сідати в першому ряду, задньому, прямо посередині, з боків чи деінде, де їм заманеться. Навіть у наш час школи дотримуються старої традиції, коли перед церемонією входу оголошують, хто в якому класі, а потім розсаджують учнів по класах. У цій школі, натомість, ти не дізнаєшся, в якому ти класі, доки не отримаєш ID‑картку. Тому природно, що аудиторія не була поділена на класи. Однак існувало чітке правило, що регулювало розподіл нових учнів. Передня половина була призначена для Цвітів ‒ учнів 1‑го курсу. Це учні з восьмипелюстковою емблемою на лівій стороні грудей. Новенькі, які могли насолоджуватися повною навчальною програмою, яку могла запропонувати школа. Задня частина була призначена для Бур'янів ‒ учнів 2‑го курсу. Учні з кишенею на лівих грудях без прикрас. Це були учні, яким дозволили вступити до школи, і які повинні виконувати роль запасних. Можливо, всі учні й були новенькими, які сьогодні вперше прийшли до школи, але вони рівномірно розподілилися на передні та задні ряди за наявністю цієї емблеми ‒ хоча ніхто їх до цього не примушував. “Найсильніше відчувають дискримінацію, певно, ті, на кого вона спрямована…” Це, безумовно, була своєрідна мудрість, за якою треба було жити. Йому не хотілося наважуватися йти проти неї, тому він знайшов вільне місце біля середини в задній третині залу і сів. Він глянув на годинник на стіні. Залишилося двадцять хвилин. Зв'язок в аудиторії був під забороною, тож він не міг зайти на свої літературні сайти. Він і так незліченну кількість разів перечитав усі дані, збережені на своєму терміналі, а діставати його в такому місці було б порушенням етикету. Він спробував уявити свою сестру, яка, ймовірно, в цей момент проводила свою останню репетицію… і трохи похитав головою. Навряд чи вона могла б хвилюватися перед самим виступом. Зрештою, не маючи більше нічого, що можна було б зробити, Тацуя глибше занурився у своє крісло без подушок і заплющив очі. Він уже готовий був заснути, коли до нього хтось звернувся. ― Вибач, це місце вільне? Він розплющив очі, щоб подивитися, і, звісно ж, погляд був спрямований на нього. Як випливало з її голосу, це була учениця. ― Ні, сідай. Він трохи засумнівався, чому вона захотіла сісти поруч зі учнем, якого вона ніколи раніше не бачила, коли було багато інших вільних місць. Самі місця були досить просторі, не кажучи вже про те, наскільки вони були зручними, а дівчина, яка збиралась сісти поруч, мала струнку статуру, тож Тацуя не відчув би ніякого дискомфорту, якби вона сіла поруч з ним. Насправді, це навіть краще, ніж сидіти поруч із спітнілим м'язистим куском м'язів. Зважаючи на це, Тацуя приязно кивнув. Дівчина схилила голову, подякувала і сіла. Одна за одною зайшли ще три дівчини і сіли поруч з нею. “Ясно”, ― подумав Тацуя, переконавшись у цьому. Схоже, вони вчотирьох шукали місце, де можна було б сісти всім разом. “Вони що, друзі? Дивно, що всі четверо склали іспит, щоб потрапити до цієї важкої школи, і що всі вони стали учнями другого курсу”, ― подумав Тацуя. Він вважав, що було б не так дивно, якщо хоча б одна з них відмінниця. …Хоча це не мало для нього особливого значення. Його більше не цікавили однокурсниці, які випадково опинилися поруч з ним, тому він перевів погляд на передню лаву. Але тут вона знову звернулася до нього. ― Перепрошую… Що ж знову? Вона була явно не з тих, кого він знає, і не те щоб його лікті чи ноги заважали їй. Він не хотів хвалитися, але у нього була хороша постава. Він не думав, що зробив щось таке, що могло б викликати претензії. Він розгублено крутнув головою. ― Мене звати Мідзукі Шібата. Приємно познайомитися, ― несподівано представилась дівчина. І її тон, і зовнішній вигляд були боязкими. Він знав, що не можна судити про книгу за її обкладинкою, але вона не була схожа на людину, яка прагне знайомства з іншими ‒ тож він вирішив, що вона, мабуть, примушує себе до цього. “Може, хтось вклав їй у голову якусь дурну ідею. Типу, учні другого курсу мають допомагати одне одному, бо ми вже маємо певні проблеми, чи щось таке.” ― Тацуя Шіба. Теж радий знайомству, ― відповів він якомога м'якше, наскільки це було в його силах. В її очах за великими лінзами промайнуло полегшення. Дівчата в окулярах були досить незвичними в наш час. В результаті поширення ортопедичної терапії, що почалося приблизно в середині двадцять першого століття, короткозорість швидко відійшла в минуле. Якщо у тебе не було дуже важкої вродженої аномалії зору, тобі не потрібні були засоби для корекції зору. А якщо ж зір потребував корекції, були доступні контактні лінзи, які можна було носити роками, не відчуваючи при цьому фізичного дискомфорту. Причини носіння окулярів зводилися до особистих уподобань, моди або… “…Чутливість до духіонів.” Трохи повернувшись, він побачив, що її лінзи не були нахилені під кутом. Принаймні, вона не носила їх для корекції зору. І, судячи з враження, яке він склав, вона, ймовірно, не носила їх через моду ‒ він, природно, подумав, що вона використовує їх з якоїсь потреби. Чутливість до духіонів ‒ духовного випромінювання ‒ була певною схильністю, станом, при якому людина бачила надто багато. Люди з такою чутливістю могли бачити випромінювання, не бажаючи цього, і вони не могли зосередитись і змусити їх зникнути. Це був тип нездатності контролювати сприйняття. Але це не було ні хворобою, ні якоюсь вадою. Просто відчуття людини були надто гострими. Псіони і духіони… Обидва були метапсихологічними явищами ‒ як і сама магія. Це були видимі частинки, які не підпадали під категорію ферміонів, частинок, утворених з матерії, або бозонів, які створюють взаємодію між матерією. Це були нефізичні частинки. Сучасна наука вважає, що псіони ‒ це частинки, які «надають форму» волі та думці, а духіони ‒ це емоції, «створені» волею та думкою. “Хоча, на жаль, це все на гіпотетичному рівні.” Зазвичай, псіони використовуються в магії, а сучасні систематизовані технології магії зосереджені на контролі над ними. Маги починали з вивчення технік маніпуляції з псіонами. Світло від духіонів впливало на емоції тих, хто їх бачив. Одна з теорій стверджувала, що саме тому духіони є частинками, з яких складаються емоції. Через це, однак, чутливість до духовного випромінювання могла легко порушити психічну гармонію людини. Метод запобігання цьому полягав у тому, щоб контролювати свою чутливість до духіонів, але тим, хто не міг цього зробити, допомагали альтернативні, науково обґрунтовані засоби. Одним з таких було носіння окулярів зі спеціальними лінзами, які називалися «лінзами з ауричним покриттям». Чутливість до духовного випромінювання насправді не була чимось незвичайним для мага. Чутливість до духіонів і до псіонів, як правило, позитивно корелювали, тому вважалося, що надзвичайна чутливість до духових випромінювань ‒ це просто те, з чим багатьом магам, які свідомо контролювали псіони, доводилося мати справу. Але симптоми такого рівня, коли потрібно було постійно блокувати випромінювання окулярами, були справді незвичними. Одна річ, якби вона просто мала меншу, ніж зазвичай, здатність контролювати це, але якщо це було пов'язано з надзвичайно сильною чутливістю, то це може спричинити проблеми для Тацуї. “Хоча, певно, для неї це навпаки.” Тацуя приховував якусь таємницю. Таємницю, яка, якби хтось дізнався про неї, була б абсолютно неймовірною. Йому не треба було хвилюватися, що її помітять ‒ але якщо у неї були особливі очі, які могли сприймати духіони і псіони так само, як і видиме світло, вона могла б помітити це зовсім ненароком. …Йому, мабуть, доведеться поводитися обережніше, ніж зазвичай, коли вона поруч. ― Я Еріка Чіба. Приємно познайомитися, Шібо! ― Взаємно. Його думки перервав голос дівчини, що сиділа поруч з Мідзукі. Але це переривання було також своєчасним полегшенням. Весь цей час він несвідомо дивився на Мідзукі. Вона виглядала так, ніби ось‑ось згорить від сорому, але він цього не помітив. ― Але це такий забавний збіг, хіба ні? ― на відміну від своєї подруги, ця дівчина не здавалася сором'язливою чи наляканою в колі незнайомців. Її коротке волосся яскравого кольору та гарні риси обличчя лише посилювали враження про неї як про енергійну, жваву людину. ― Що? ― Я маю на увазі, що у нас є Шіба, Шібата і Чіба, так? Це ж якийсь каламбур, хіба ні? Тобто, не зовсім, але все ж таки. ― …Ясно. Це, звичайно, був не зовсім каламбур, але він зрозумів, що вона намагалася сказати. “Чіба… означає «тисяча листків». Ще один з Номерів? Навряд чи в сім'ї Чіба була дівчинка, на ім'я Еріка, але, може, вона з якоїсь відгалуженої гілки…” Поки він розмірковував про це, дівчата розмовляли про те, що вона має рацію, і що це було смішно. Їхній сміх був трохи недоречним тут, але цього було недостатньо, щоб привернути до себе холодні погляди. Після того, як дві інші дівчини, що сиділи біля Еріки, представилися, Тацуя відчув, що хоче потішити свою банальну цікавість. ― Ви вчотирьох ходили до однієї школи? Відповідь Еріки була несподіваною. ― Ні, ми познайомилися недавно, ― вона хихикнула, ніби вираз здивування Тацуї був милим, і продовжила пояснювати. ― Я не знала, куди йти, тож почала витріщатися на дошку з напрямками. Потім до мене підійшла Мідзукі, і ми почали розмовляти. ― …Дошку? “Як дивно”, ― подумав Тацуя. Уся інформація про вступну церемонію, включно з місцем її проведення, була розіслана кожному новому учню. Якщо використовувати ЛНС (локальну навігаційну систему), яка є стандартною для портативних терміналів, то навіть якщо не заглядати в інструкцію до церемонії і навіть якщо нічого не пам'ятати, то не заблудишся. ― Ми втрьох не взяли з собою терміналів, ось так… ― Але ж у брошурі про вступ написано, що віртуальні не допускаються! ― Я й так ледве встигла, і не хотіла, щоб на мене витріщалися вже під час церемонії, ясно? ― Я просто забула свій. ― То ось що сталося… Чесно кажучи, він не був переконаний. “Це ж ваша власна вступна церемонія, ви могли б принаймні переконатися, що знаєте, де вона проводиться”, ― подумав він. Це були його чесні думки, але він не став їх озвучувати. “Не треба створювати зайвого шуму”, ― розважливо подумав він. *** Звернення Міюкі, як і передбачалося, було фантастичним. Тацуя анітрохи не вірив, що його сестра спіткнеться на чомусь настільки незначному, як це. Воно містило кілька досить ризикованих фраз, на кшталт "усі рівні", «єдині як один», «навіть поза магією» та «цілісність», але вона добре їх загорнула. Він не відчув жодного натяку на звинувачення. Її поведінка була урочистою, але водночас легкою і скромною. Це добре поєднувалося з її незвично гарною зовнішністю, і вона підкорила серця всіх хлопців, як першачків, так і старшокласників. Від завтрашнього дня навколо неї, безумовно, буде жваво. Але це буде так само, як і завжди. З тієї чи іншої причини Тацуя любив Міюкі більше, ніж це було прийнято в суспільстві, і це можна було назвати комплексом сестри. Він хотів одразу ж піти привітати її, але, на жаль, час після церемонії був використаний для роздачі ID‑карток. Вони не створили картки для всіх заздалегідь. Замість цього вони приносили туди свої звичайні посвідчення особи, і їхні шкільні дані записувалися на картку на місці. Процес можна було завершити біля будь‑якого вікна, але це, як і місця для сидіння в аудиторії, створювало природну стіну. Міюкі, напевно, ‒ ні, точно, ‒ проігнорувала б цю частину, але як представниця вступників, вона все одно вже отримала картку. І тепер навколо неї юрмилася купа людей, включаючи гостей та членів учнівської ради. ― Шіба, а ти в якому класі? ― запитала його Еріка, не в змозі приховати свого хвилювання. Вони всі разом підійшли до вікон, причому Тацуя отримав своє посвідчення особи останнім. (Іншими словами, він вдавав, що йому важливо, щоб «дами були першими») ― Клас Е. ― Так! Ми в одному класі! ― вона підстрибнула від радості, почувши його відповідь. Це був трохи перебільшений жест, але… ― Я в тому ж класі, ― Мідзукі теж виглядала схвильованою, але не зробила такого ж бурхливого руху. Можливо, це було нормально для нових учнів старшої школи. ― Я в класі F. ― А я в G, хех. Але це не означає, що легкі відповіді інших двох були менш захопленими. Важливим було те, що вони були в піднесеному настрої від цієї події ‒ вступу до старшої школи. У цій школі було вісім класів, по двадцять п'ять учнів у класі. І до цього моменту їх було порівну. Але потім Бур'яни, які очікувалося, що не зацвітуть, були розподілені по класах з E по H ‒ окремо від «теплиць», в яких мали навчатися Цвіт, оскільки очікувалося, що вони розквітнуть величезними квітами. Вони, звісно, розділилися з двома ученицями, які опинилися в інших класах. Здавалось, вони йшли до своїх класів. Ці класи були різними лише через те, що вони були поділені між «A» і «D» та «E» і «H», але це, здавалося, зовсім не зменшило їхнього хвилювання. Не можна було сказати, що всі учні 2‑го курсу були зациклені на цьому. Було багато дітей, які думали: «Ого, мені вдалося потрапити до елітної школи, про яку я навіть не мріяв». Зрештою, школа вважалася однією з найкращих у країні навіть у інших предметах, окрім магії. Вони, напевно, пішли шукати друзів у своїх класах, з якими проведуть наступний рік. ― Чим хочеш зайнятися? Може, зайдемо і до нашого класу? ― запитала Еріка, дивлячись на обличчя Тацуї. Мідзукі не стала питати, мабуть, тому, що теж дивилася на нього. За винятком шкіл, які зберігали старі традиції, старші школи не використовували класних керівників у наші дні. Їм не потрібні були люди, які б викликали учнів до кабінету, адже витрачати кошти на персонал на щось подібне ‒ рідкісна розкіш. Все вирішували комунікації між терміналами, підключеними до шкільної мережі. Протягом десятиліть нормою було надання кожному учневі персонального термінала для використання в школі. Ці інформаційні термінали навіть використовувалися для індивідуального навчання, якщо це не стосувалося тренінгів з розвитку навичок чи інших великомасштабних заходів. Якщо учень потребував додаткової допомоги, у школах завжди було кілька професійних консультантів з різних галузей знань у штаті. Причина, через яку був потрібен сам клас, полягала в тому, що він був зручним для практики та експериментів. Їм потрібно було зберегти певну кількість людей, щоб практичні та лабораторні заняття закінчувалися вчасно і без додаткових витрат часу. “Хоча щодня все одно хтось залишався…” Плюс, мати власний окремий термінал теж було дуже зручно з багатьох причин. Неважливо, що за вікном ‒ перебування в одній кімнаті протягом тривалого часу автоматично призводить до розширення обміну інформацією з іншими людьми. Відсутність класних керівників насправді сприяла зміцненню стосунків між учнями. У будь‑якому випадку, якщо вони хотіли завести нових друзів, то найшвидшим варіантом було б піти до класу. Тацуя, однак, похитав головою на прохання Еріки. ― Вибач. Я маю зустрітися з молодшою сестрою. Він знав, що сьогодні не буде ні уроків, ні оголошень. Він пообіцяв Міюкі повернутися з нею додому одразу після того, як закінчить усі формальності. ― Ого… Вона, має бути, гарненька, якщо вона твоя сестра, Шіба, так? ― пробурмотіла Еріка. Це прозвучало і як враження, і як запитання, і він не знав, як їй відповісти. “Що вона має на увазі під «якщо вона твоя сестра»?” ― подумав він. Він відчував, що її висновок не вписується в її логіку. На щастя, не було причин змушувати себе відповідати, бо Мідзукі поставила йому більш ґрунтовне питання: ― Молодша сестра… А це не Міюкі Шіба, нова представниця учнів? Цього разу йому не треба було хвилюватися. Він відповів на питання одним кивком, що однозначно означало ствердну відповідь. ― Чекай, реально? Ви близнюки? ― запитала Еріка. Це було зрозуміле запитання, до якого Тацуя вже звик. ― Нас часто про це запитують, але ми не близнюки. Я народився у квітні, а вона в березні. Якби я народився на місяць раніше, або моя сестра на місяць пізніше, ми б все одно не були в одному класі. ― Хм… Це звучить трохи заплутано. Звичайно, було складно вчитися в одному класі з його молодшою сестрою‑відмінницею, але Еріка не хотіла нікого образити своїм запитанням. Тацуя посміхнувся і пропустив його повз вуха. ― Але я здивований, що ти здогадалася. Шіба ‒ не таке вже й незвичне прізвище. Обидві дівчини трохи посміхнулися, почувши його відповідь. Хоча між ними була помітна різниця у виразах обличчя. ― Ні, ні, воно дуже незвичне! ― Еріка болісно посміхнулася. ― Ваші обличчя схожі…, ― Мідзукі, натомість, посміхнулася чомусь стримано, невпевнено. ― Думаєш? ― Тацуя не міг не збентежитися. Ймовірно, це вказувало на те, що слова Мідзукі виникли з тієї ж точки зору, що й слова Еріки, але він просто не відчував, що це правда. Точніше, він не міг у це повірити. Навіть якщо відкинути те прихильне ставлення до неї як до члена сім'ї, Міюкі була надзвичайно вродливою дівчиною. Навіть не маючи надзвичайних здібностей, вона не могла не привертати до себе уваги, де б не з'являлася. Вона була природженим ідолом ‒ ні, зіркою. Коли він дивився на неї, то завжди згадував прислів'я про те, що Бог ніколи не обдаровує людину ‒ але ж як багато в цьому брехні. Власна самооцінка Тацуї, якщо поміркувати, була трохи вищою за середню, або, можливо, у зоні вище середнього. У середній школі він бачив, як його сестра майже щодня отримувала любовні листи (хоча Тацуя сприймав їх радше як листи від шанувальників, ніж як щось інше). Однак він ніколи не отримував нічого подібного. Вони мали б мати однаковий генетичний код ‒ ну, принаймні, частково, ‒ але це не заважало Тацуї знову і знову сумніватися в їхній кровній спорідненості. Однак Еріка з готовністю кивнула на відповідь Тацуї ‒ точніше, на те, що сказала Мідзукі. ― Тепер, коли ти про це сказала… Так, вони справді схожі! Я маю на увазі, що Шіба і сам симпатяга. І справа не лише в зовнішності. Це щось схоже на повітря навколо нього, чи щось таке. ― Симпатяга? Скільки десятиліть тому цей термін вийшов з моди…? До того ж, якщо не брати до уваги наші обличчя, ми зовсім не схожі, правда ж? Те, що сказала Еріка, було, мабуть, неінтуїтивно зрозумілим і трохи складним для сприйняття, але, очевидно, вона не намагалася сказати, що їхні обличчя схожі. Принаймні, Тацуя сприйняв це саме так, і тому не міг не відповісти. ― Це зовсім не те. Це як… Як би це сказати…? ― Еріка, схоже, сама не могла добре це висловити. Вона могла б стояти там і стогнати деякий час, якби Мідзукі не втрутилася і не прийшла їй на допомогу. ― Це твоя аура. Завдяки їй ваші вирази виглядають справді гідними. Саме цього і треба очікувати від рідних братів і сестер. ― Точно! Ваші аури! ― голова Еріки енергійно закивала вгору‑вниз, і вона майже ляснула себе по колінах. Тепер настала черга Тацуї, щоб подарувати їй суху посмішку. ― Чіба… Ти знаєш, що ти трохи схожа на клоуна? ― Клоуна? ― у типовій манері, він лише частково дослухався до її вигуку «Як грубо!». Судячи з тону її голосу, Еріку це мало хвилювало. ― І все ж, Шібато, ти добре вмієш читати ауру за виразом обличчя людей… У тебе дійсно хороші очі, ― ці слова, з іншої сторони, були сказані зі змістом. ― Га? Але ж Мідзукі носить окуляри, ― здивувалася Еріка вголос. ― Я не це мав на увазі. Крім того, її лінзи взагалі не викривлені, чи не так? Збентежена, Еріка зазирнула в окуляри Мідзукі. По той бік лінз її очі застигли від здивування. Чи була вона здивована, що хтось це помітив, чи розчарована тим, що вона не сховала це? Як би там не було, Тацуя не думав, що це було настільки важливо, як вона це зображала. Однак він не мав шансу з'ясувати, чому вона робила такий вираз обличчя. У нього не було часу, і це, напевно, була єдина причина, чому розмова закінчилася на хорошій ноті. *** ― Вибач, що змусила чекати, Тацуя. Поки Тацуя та інші розмовляли в кутку біля виходу з аудиторії, він почув голос тієї, на кого чекав, з‑за їхніх спин. Міюкі якось вирвалася з натовпу, що її оточував. Його першою думкою було, що вона поспішила, але він поправив себе ‒ зважаючи на її темперамент, це, мабуть, був правильний момент. Вона була далеко не відлюдькуватою, але не можна було заперечувати її вередливість до лестощів і люб'язностей. Це було не зовсім по‑дитячому, але в дитинстві вона, певна річ, ніколи не була обділена похвалами. Натомість вона отримувала багато поверхневих слів, змішаних із заздрістю та плітками. Якщо мислити з цієї точки зору, то вона, природно, звикла до того, що до неї підлещуються. Він сказав би, що сьогодні вона й справді багато витерпіла. Він планував розвернутися і відзначити: ― Це було швидко, ― і хоча йому вдалося вимовити ці слова, його інтонація вийшла досить запитальною, тому що з Міюкі був хтось, кого він зовсім не очікував побачити. ― Привіт, Шібо. Ми знову зустрілися. Тацуя мовчки вклонився її привітній усмішці; її слова, здавалося, прагнули налагодити стосунки з ним. Незважаючи на те, що його відповідь не була дружелюбною, президент учнівської ради, Маюмі Саеґуса, не змінила своєї посмішки. Можливо, це було її покерне обличчя, а може, вона просто почувалася комфортно на власній території. Тацуя щойно познайомився з нею, тож не міг сказати ні того, ні іншого. Але його сестру, схоже, більше цікавили дівчата, які затишно розташувалися біля нього (?), ніж його дивна відповідь президентові учнівської ради. ― Тацуя, а хто це…? Перш ніж пояснити, чому вона не сама, вона запитала Тацую, чому він не сам. Це прозвучало трохи різко, але приховувати цього не було сенсу. Він відповів, не замислюючись: ― Це Мідзукі Шібата. А це Еріка Чіба. Ми в одному класі. ― Ясно… Вже на побаченні з однокласницями? ― запитала вона, зробивши миле обличчя і нахиливши голову. Її вираз обличчя говорив: «І я, звичайно, нічого такого не маю на увазі». На її губах грала жіноча посмішка, але очі не посміхалися. “Боже”, ― подумав Тацуя. Відколи закінчилася церемонія, вона перебувала під концентрованим обстрілом нестримних лестощів, і, схоже, накопичила чималий стрес. ― Та ні, Міюкі… Ми просто розмовляли, поки я чекав на тебе. Знаєш, це було трохи грубо по відношенню до них. Особисто він вважав, що її насуплене обличчя теж було милим, але не називати себе, коли тебе з кимось знайомлять, виглядало не дуже гарно перед старшокласниками та іншими новими учнями. Тацуя дозволив крихті критики закрастися в свої очі. Міюкі здивовано подивилася на нього, а потім усміхнулася набагато витонченіше. ― Приємно познайомитися з вами, міс Шібата, міс Чіба. Я Міюкі Шіба. Я теж тут нова учениця, тож з нетерпінням чекаю, коли зможу подружитися з вами, як і мій брат. ― Я Мідзукі Шібата. Мені теж приємно познайомитися з тобою. ― Приємно познайомитися. Можеш звати мене просто Еріка. Нічого, якщо я теж називатиму тебе Міюкі? ― Так, звичайно. Зрештою, якщо називати мене на прізвище, буде важко відрізнити мене від мого брата. Три дівчини знову обмінялися знайомствами. Представлення Міюкі та Мідзукі було відповідним для першої зустрічі. Але Еріка, з іншого боку, вже поводилася з нею дуже приязно (м'яко кажучи). Однак Тацуя був єдиним, хто завагався від її дружньої манери спілкування. Міюкі натомість кивнула, не виказуючи й натяку на неприязнь до її звичного тону та дещо привітнішого ставлення. ― Ах‑ха, Міюкі, з тобою взагалі‑то легко знайти спільну мову, зважаючи на те, як ти виглядаєш! ― А ти дуже відкрита людина, незважаючи на те, як виглядаєш. Приємно познайомитися, Еріко. Міюкі, яку вже нудило від усіх цих лестощів і люб'язностей, мабуть, оцінила відверте ставлення Еріки більше, ніж могла б в іншому випадку. Але між ними, здавалося, було щось більше, ніж просто спілкування. Вони обмінялися відвертими, беззастережними посмішками. Тацуя не міг не відчувати себе покинутим, але вони не могли просто стояти тут. Вони були у компанії президента учнівської ради, яка прийшла разом з його сестрою, тож їх не сприймали як заваду, але якщо стояти тут ще довше, то вони стануть перешкодою для руху. ― Міюкі. Ти закінчила з радою? Якщо ні, то, може, нам не треба тут стояти? ― Усе гаразд, ― хтось інший відповів на його запитання і пропозицію. ― Ми тільки сьогодні познайомилися. Міюкі, можна тебе так називати? ― звернулась Маюмі. ― О, так, ― Міюкі змінила свою відверту посмішку на слухняний вираз і кивнула. ― Тоді, Міюкі, ми обговоримо деталі іншого дня. Маюмі з посмішкою вклонилася і попрямувала до виходу з аудиторії. Але учень, який чекав на неї одразу за спиною, гукнув її. На його грудях, як і очікувалося, була емблема з вісьмома пелюстками. ― Але, президенте, наші плани… ― Ми нічого не обіцяли заздалегідь. Якщо у неї є свої плани, то ми маємо поставити їх на перше місце, чи не так? Проводжаючи поглядом учня, який не збирався відступати, Маюмі багатозначно посміхнулася Міюкі і Тацуї. ― Тоді я піду, Міюкі. Сподіваюся, іншим разом, Шібо. Маюмі вклонилася вдруге і пішла. Учень, що йшов за нею, обернувся і подивився на Тацую з не дуже дружнім виразом обличчя. *** ― …То, може, підемо додому? Здавалося, що він одразу втратив милість старшокласника, та ще й члена учнівської ради. Але це було майже неминуче. Його життя ніколи не складалося так гладко і легко, щоб йому доводилося турбуватися про щось подібне. Це життя не тривало ще й шістнадцяти років, але він мав великий досвід спілкування з подібним фактором негативу. ― Вибач, Тацуя. Я дала їм погане враження про тебе…, ― почала Міюкі, її вираз обличчя затьмарився. ― Тобі нема за що вибачатися, ― перервав її Тацуя, похитавши головою і поклавши руку їй на голову. Він погладив її по волоссю, наче гребінцем, і її похмурий вираз обличчя змінився на відтінок задоволення. Ті, хто дивилися на них, не могли заперечити, що вони поводилися сумнівно, як для брата і сестри, але ні Мідзукі, ні Еріка нічого не сказали про це, можливо, через стриманість, оскільки це була їхня перша зустріч. ― Раз ми вже тут, може, вип'ємо чаю? ― Звучить заманливо! Я за! Здається, тут десь є дуже класна кондитерська. Натомість дівчата просто запросили їх на чаювання. Тацуя не збирався питати, чи будуть хвилюватися їхні сім'ї ‒ навіть згадка про щось подібне була б зайвою думкою. І в цьому Тацуя і Міюкі були однакові. Перш за все, Тацуя хотів дещо запитати. Це було щось, що, чесно кажучи, не мало великого значення, але воно турбувало його до такої міри, що він не міг цього залишити. ― Ти не перевірила, де буде церемонія вступу, але знаєш, де знаходиться кондитерська? Можливо, питання було трохи грубим, але Еріка кивнула впевнено, без жодних вагань. ― Ну звичайно! Хіба це не важливо? ― Ну звичайно…, ― повторив він. Його слова виходили як стогін, але йому було байдуже, хто на нього за це розсердиться. Але здавалося, що він був єдиним, хто був шокований «вибухом» Еріки. ― Тацуя, що нам робити? ― Міюкі поводилася так, ніби її зовсім не хвилювало, що Еріка віддала перевагу кондитерській, а не місцю проведення церемонії. …Звісно, Міюкі не знала, як таке взагалі могло статися. Однак йому не довелося довго думати, щоб погодитися з ними. ― А чому б і ні? Ти ж познайомилася, розумієш? Багато друзів однієї статі та одного рівня не буває, ― не було особливої причини поспішати додому. Тацуя все одно планував провести десь день, щоб відсвяткувати вступ сестри до школи. Той факт, що він не дуже глибоко замислювався над тим, що сказав, дозволив його справді байдужим почуттям з цього приводу вийти на поверхню. Еріка та Мідзукі також зрозуміли, що він насправді про це думає, і, мабуть, саме тому вони відреагували саме так, як відреагували. ― Коли справа доходить до Міюкі, Шіба відходить на другий план… ― Він дуже уважний до своєї сестри… У їхніх поглядах була своєрідна суміш похвали та здивування. Тацуя зміг відповісти лише мовчазною, ніяковою посмішкою. *** «Кондитерська», куди Еріка привела їх, насправді виявилася кафетерієм у французькому стилі з відмінними десертами, тож вони пообідали там і розважалися довгими розмовами (хоча, оскільки серед них було троє дівчат, Тацуя здебільшого просто слухав). Коли вони повернулися додому, був уже вечір. Ніхто не вийшов їх привітати. Тацуя і Міюкі жили переважно самі в цьому будинку, який був набагато більшим за середній дім. Він зайшов до своєї кімнати і першим ділом зняв форму. Складалося враження, що вони доклали чимало зусиль, щоб підкреслити цю відмінність на його піджаку. Він не хотів вірити, що щось настільки безглузде впливає на нього емоційно, але коли він зняв піджак, то відчув, що його настрій трохи покращився. Він посміявся над власними почуттями, а потім швидко закінчив переодягатися. Незабаром після цього, коли він розслаблявся у вітальні, вниз спустилася Міюкі. Вона переодяглася в домашній одяг. Хоча технології виробництва матеріалів просунулися далеко вперед, фасони одягу не дуже змінилися з тих пір, як це було сотню років тому. З‑під короткої спідниці, що нагадувала стиль початку двадцять першого століття, вимальовувалися спокусливі лінії її ніг. З якоїсь причини почуття моди його сестри було більш відкритим, коли вона перебувала вдома. Він мав би вже звикнути до цього, але останнім часом вона стала виглядати набагато жіночніше, і Тацуя часто не знав, куди дивитися. ― Тацуя, принести тобі чогось випити? ― Гмм. Я б випив кави, дякую. ― Скоро вернусь. Її волосся, вільно зав'язане в один пучок, колихалося на стрункій спині, коли вона рухалася до кухні. Вона зав'язала його назад, щоб воно не заважало їй під час роботи на кухні. Через це біла потилиця, зазвичай схована за довгим волоссям, виднілася з‑під светра з широким вирізом, створюючи невимовну привабливість. У розвинених країнах, де використання хатніх автоматизованих роботів (ХАР, або скорочено «Хару») було поширеним явищем, жінки на кухні ‒ і звісно, чоловіки теж ‒ ставали чимось на кшталт раритету. Повноцінне приготування їжі ‒ це одне, а от такі дрібниці, як приготування тостів чи кави, самостійно робили лише ті, кому це було цікаво. І Міюкі належала до цієї рідкісної групи людей. Вона не мала якоїсь механічної незграбності. Коли до неї приходили друзі, вона здебільшого покладалася на ХАР. Але коли вони залишалися вдвох, вона ніколи не уникала клопоту. Хрускіт бобів, що перемелювалися, та булькання гарячої води, що закипала, лоскотали вуха Тацуї. Це був найпростіший паперовий фільтр‑пакетик, але той факт, що вона відмовилася користуватися навіть старою кавоваркою, означав, що це, мабуть, була якась пристрасть. Якось він запитав її про це, і вона відповіла: «Тому що мені це подобається», тож, швидше за все, це було щось на кшталт хобі. Коли він запитав, чи це так, то помітив, що вона подивилася на нього похмурим поглядом. Як би там не було, кава, яку готувала Міюкі, найкраще відповідала його смаковим уподобанням. ― Тримай, Тацуя. Вона поставила чашку на столик, потім обійшла з іншого боку і сіла поруч з ним. Кава, яку вона поставила на стіл, була чорною, а кава в чашці в її руці була з молоком. ― Це смачно. Не було потреби розхвалювати це. Міюкі посміхнулася, задоволена лише цими двома словами. Вона дивилася, як її брат зробив другий ковток, його обличчя було задоволеним. Потім, з виразом полегшення, вона піднесла свою чашку до рота. Так вона завжди робила. Вони деякий час насолоджувалися кавою вдвох. Жоден з них не намагався нав'язати розмову. Їм було байдуже, що поруч є співрозмовник, з яким можна поговорити. Минуло дуже багато часу з тих пір, як вони відчували себе ніяково через довгі моменти мовчання між ними. А поговорити було про що. Сьогодні була вступна церемонія. У них з'явилися нові друзі, а також якийсь тривожний старшокласник. Міюкі, як і очікувалося, запросили до учнівської ради. Вони могли б не спати всю ніч, згадуючи події дня та обговорюючи їх. Але вони сиділи вдома наодинці, мовчки попиваючи каву, поруч один з одним. ― …Піду готувати вечерю. Міюкі підвелася зі своєю вже порожньою чашкою. Тацуя віддав свою чашку кави в її простягнуту руку і теж підвівся. Ніч настала для них так само, як і завжди. Заходь у мій телеграм, там публікуються розділи швидше
Читати
Відгуки
Наразі відгуки до цього розділу відсутні!
Зареєструйтеся або увійдіть, аби лишити Ваш коментар!