У цей момент чорні очі статуї бога змінили свій колір і стали червоними.
Можливо це були інстинкти мисливця? Ні, це були інстинкти виживання будь‑якої живої істоти.
Щось наближалось. Щось, чому ніхто з них не міг протистояти!
Джин‑У повернувся до інших мисливців і закричав так голосно, як тільки міг:
― Лягайте!!!
Майже одночасно з цим із очей статуї бога вирвалися червоні промені світла. Джин‑У обійняв Джу‑Хі і кинувся з нею на підлогу.
БЗЗЗ!!!
Промінь вистрілив прямо в те місце, де щойно стояв Джин‑У.
Одна десята секунди. Ні, одна сота секунди. Якби він запізнився з реакцією на долю секунди…
На жаль, не всім пощастило так, як Джин‑У.
― А‑а‑а‑а‑а‑а?!
― Хра‑а‑а!!
Ті, кого поглинуло червоне світло, зникли там, де стояли. Тільки попіл того, що колись було людьми, залишився там, куди влучив промінь.
Крики доносилися не від мертвих мисливців, а від тих, хто спостерігав їхні останні миті збоку.
― Що це, бляха, було?!
― Хух‑хух‑хух…
― Як, як таке взагалі може бути…
Мисливці, що залишилися, почали панікувати.
З сімнадцяти мисливців вижили лише одинадцять.
Жоден із них ніколи в житті не стикався з такою потужною атакою.
“Я ледве встиг, тому що він сказав мені пригнутися.”
“Якби не крики Сона…”
Мисливці дивилися на Джин‑У, нервово ковтаючи слину. Джин‑У виявився їхнім несподіваним рятівником. Без його своєчасного попередження вони могли тільки уявити, що б з ними трапилося, і від цієї думки у них по спині побігли мурашки.
― …
Джин‑У, все ще лежачи на землі, пильно дивився на статую бога.
Її очі ще світилися червоним, але вона більше не нападала.
“Атака… закінчилась?”
Джин‑У глянув вниз. В його руках тремтіла перелякана Джу‑Хі.
Саме тому вона працювала на асоціацію, а не на велику гільдію, і брала участь у простих рейдах, подібних до цього, хоча номінально була відмінним мисливцем B‑рангу.
Дихання Джу‑Хі ставало важчим з кожною секундою. Він не міг дозволити їй залишитися в такому стані. Він мав щось зробити.
Джин‑У збирався піднятися, думаючи, що він повинен щось зробити, але тут хтось схопив його за руку і потягнув назад униз.
― Не вставай.
Це був Сонг, який якимось чином опинився поруч із юнаком раніше, ніж хтось встиг це помітити. Джин‑У був схвильований, але все ж таки зробив те, що йому сказали.
Потім Сонг крикнув решті мисливцям:
― Нікому не рухатись! Залишайтеся на своїх місцях!
Сонг озирнувся довкола, а потім звернув увагу на Джин‑У.
― Були вбиті тільки ті, хто рухався. Ті, хто послухали тебе і пригнулися, вижили.
― Схоже на те.
Сонг злегка нахилив голову.
― Я думав, ти попередив нас, бо щось зрозумів?
― Ні, я просто відчув, що наближається щось небезпечне, тож…
Сонг дивився на нього з захопленням.
“В нього дуже хороші інстинкти. Він вроді би мисливець E‑рангу? Якби тільки його здібності були трохи вищими…!”
У той час, як Сонг дивився на Джин‑У з сумним виразом обличчя, хлопець теж дивився на старшого мисливця, щоб перевірити його стан.
І очі хлопця розширились, коли він побачив щось страшне.
― Містере Сонг, ваша… Ваша рука?!
― Це нічого. Я все ще можу триматися.
― Але… але все‑таки…
Джин‑У проковтнув слину.
Ліва рука Сонга, яка не тиснула на плече Джин‑У, зникла.
― …
Сонг трохи вивчив стан Джу‑Хі, потім зняв футболку, яка була на ньому, і навіть не показуючи величезного болю, який він, мабуть відчував, перев'язав те, що залишилося від його лівої руки.
― Допоможи мені зав'язати кінець, будь ласка. Це важко зробити однією рукою.
Джин‑У міг лише кивнути головою. Поки що їм вдавалося якось зупинити кровотечу. Замість крику чи болючого стону, Сонг видав довге зітхання. У цьому зітханні містився десятирічний досвід мисливця.
― Фуууух…
Тепер, коли перша допомога була надана, погляд Сонга став ще гострішим, і він почав вивчати навколишнє середовище. Хоча статуя бога перестала нападати на них, їхнє становище анітрохи не покращилось.
І так тривало кілька секунд.
Хник, хник…
― Чому це сталося саме з нами…?
Декілька мисливців навіть почали плакати.
― Ми не можемо залишатися так вічно!
Терпіння інших мисливців теж закінчувалося. Джин‑У погодився з цією думкою.
“Вірно, ми не можемо залишатися тут вічно.”
Але що він міг тут робити? Якщо підозри Сонга вірні, як тільки вони рушать, на них нападуть. І навіть якщо їм пощастить, і вони зуміють ухилитися від усіх променів і дістатися до дверей, їм доведеться турбуватися про дві кам'яні статуї, що охороняють вихід.
Вони теж були великою проблемою.
Їхні рухи були настільки швидкими, що він не міг простежити за ними. Чи зможе він чи хтось інший відкрити двері і втекти, перш ніж ці кам’яні охоронці нападуть на них?
Це здавалося абсолютно неможливим. Знищення мисливців було лише питанням часу.
“Чекай… Питання часу?”
Йому стало некомфортно коли ця думка з’явилась в його голові. Щось, що не могло статися, але все одно сталося.
Але, напевно, ніхто більше "це" ще не зрозумів.
― Щось… Ми щось тут пропустили.
Без сумніву, відповідь на їхнє спасіння ховалася в цьому "чомусь".
Аж раптом.
― Не рухайся!
Крикнув Сонг мисливцю Джу, який був у дальньому кінці кімнати.
― Замовкни! Хто знає, коли ця штука знову почне атакувати нас!! Але ти хочеш, щоб я залишився тут і чекав?!
Джу був мисливцем ближнього бою – бійцем.
Мисливці цього класу володіють набагато вищими фізичними здібностями, ніж звичайні люди. Крім того, Джу збирався підписати контракт з великою гільдією після того, як недавно вони визнали його здібності.
― Я не помру тут сьогодні.
Пригнувшись до землі, Джу направив усі свої сили на ноги. Його метою був дверний отвір. М'язи на його ногах швидко набухали.
― Тільки не це, чорт забирай…, ― тільки міг пробурмотіти про себе Сонг.
У цей момент Джу вдарив ногою по землі і рвонув уперед.
Тим часом Джин‑У швидко повернув голову, щоб подивитися на статую бога. Як він і припускав, очі статуї були прикуті до спини Джу.
А потім з цих очей вирвався червоний промінь.
БЗЗЗ!!!
Промінь врізався в спину Джу.
― Ккяаааакк!
Одна з мисливиць закричала у весь голос. Її скував дикий страх. Там, де вона сиділа навпочіпки, утворилася жовта калюжа.
Вирази обличь мисливців напружено завмерли.
― О, Боже мій!
Там, де пролетів червоний промінь Джу більше не було. Від нього залишились тільки дві ступні.
Одного із чоловіків знудило на землю.
Блергх!
Джин‑У нахмурився.
Як і очікувалось, статуя бога могла легко прикінчити їх, якби захотіла. Це було б простіше, ніж наступати на жуків, що корчаться.
“То чому… Чому ні?”
Статуя бога могла їх вбити, але вона цього не зробила. Це була зовсім інша модель поведінки, порівняно з монстрами, які нападали, як тільки помічали мисливців поблизу.
Ці статуї рухалися лише за дотримання певних умов: охоронці нападали, якщо хтось підходив до дверей; очі статуї бога стріляли червоним променем, коли хтось рухався.
Це було схоже на гру із встановленими правилами.
“Чекай… В цій кімнаті, можливо, є якісь правила?”
В цей момент, у голові Джин‑У частинки головоломки з’єдналися до купи. Він почав згадувати вміст кам'яної таблички, який Сонг читав нещодавно.
“Заповіді храму Картенон, так? Заповіді – це «правила», а «правил» потрібно дотримуватись.”
Ключ до їхньої безпечної втечі з цієї бійні мав бути прихований у тих попередженнях, знайдених на кам’яній таблиці.
― …Поклоняйся богу.
Це була перша заповідь.
― Мм? Ти щойно щось сказав?
Сонг перевів погляд на Джин‑У.
Замість відповіді Джин‑У просто приклав вказівний палець до губ.
“Якщо мої думки вірні…”
Джин‑У повільно підвівся.
Сонг поспішно спробував зупинити юнака, але Джин‑У похитав головою з рішучим виразом обличчя.
“…Не схоже, щоб він відмовився від життя”
Сонг кивнув головою.
Джин‑У не зводив очей зі статуї бога і обережно встав. Майже відразу очі статуї подивилися на нього.
БЗЗЗ!
Як і очікувалося, червоний промінь був випущений у його бік.
Якби він опустився на землю на мить повільніше, то замість кількох пасм волосся на маківці у нього розплавилося б обличчя!
Лежачи на землі обличчям вниз, Джин‑У важко дихав.
Хуух, хуух, хуух, хуух.
У цей момент він мало не помер. Коли очі статуї зустрілися з його очима, він подумав, що точно помре. Йому вдалося ухилитися, але ноги не переставали тремтіти від страху.
“І все ж…”
І все ж, він щойно дізнався про щось важливе.
“Це не напад на того, хто пересувається.”
Поки людина сидить навпочіпки, вона може йти куди завгодно, і очі статуї залишатимуться безпечними. Однак, якщо підвестися, то червоний промінь буде випущений без вагань.
― Вона атакує, тільки якщо ми піднімемося на певну висоту.
Саме тому Джин‑У ризикував своїм життям, щоб довести правильність цієї теорії.
І тепер він був впевнений у цьому.
У сенсі першої заповіді!
Заходь у мій телеграм, там публікуються розділи швидше
Далі
Том 1. Розділ 4 - Три заповіді
Джин‑У крикнув у бік інших мисливців: ― Кожен послухайте мене! Їхня увага миттєво переключилася на нього. Джин‑У заговорив, зустрівшись із ними поглядом: ― Ви повинні вклонитися статуї бога! Мисливці, почувши його, потупили погляди. ― Вклонитися? ― Ти хочеш, щоб ми вклонилися цій статуї? Мисливці обмінялися поглядами один з одним, а потім голосно вилаялися в адресу Джин‑У. ― Та пішов ти! Що за фігню ти кажеш?! ― Якого біса! Як ти можеш говорити таке, в цих обставинах?! ― Ти з глузду з'їхав, Сон Джин‑У?! Обличчя Кіма червоніло, і він закричав: ― Я й уявити не міг, що ти, Джин‑У, виявишся таким! Якби я міг рухатися, то вже врізав би тобі по морді! Джин‑У прикусив нижню губу. Шістьох їхніх товаришів було вбито статуєю бога. Тому було цілком очевидно, що мисливці, що вижили, лаятимуть його, коли він скаже їм вклонитися цій мерзенній тварюці. Неважко було зрозуміти, що відчували мисливці зараз. “І найголовніше…” Найголовніше, що він не мав логічних доказів, що підтверджують його теорію. Він мав тільки інтуїцію. Дійсно, це був єдиний спосіб описати це. Однак… ― Я зроблю, як ти сказав. Голос долинав зі спини Джин‑У. Всі погляди одразу перемістилися туди. Це був Сонг, фактично лідер цієї групи. ― Містере Сонг? ― Ви збираєтеся вклонитися статуї? Коли інші мисливці почали втрачати самовладання, Сонг подивився прямо на Джин‑У. ― Хлопче, ти щось зрозумів? Джин‑У рішуче кивнув головою. ― Це знову твій інстинкт? ― …Так. Поки що. ― Зрозуміло. Щойно одинадцять людей вижили завдяки інстинктам Джин‑У. Зі смертю Джу їх стало десять, але все одно – якщо це була інтуїція Джин‑У, то чи не варто повірити в неї хоча б ще раз? Так думав Сонг. Коли Сонг опустився навколішки й вклонився статуї бога, атмосфера стала урочистою і безмовною. ― …Він дійсно робить це. Скориставшись нагодою, Джин‑У знову закричав: ― Всі, я прошу вас! Будь ласка, поклоніться статуї бога. Можливо, нам вдасться вибратися звідси живими! “Можливо вдасться вибратися живими.” Вплив цих простих слів був дуже вибуховим. “Ми можемо вижити?” “Ми зможемо вибратися звідси?” “Треба просто поклонитись?!” Вагаючись, мисливці почали опускатися на землю, ніби вони дійсно кланялися. Поступово їхня кількість збільшувалась. Зрештою, навіть незадоволений Кім схилив голову перед статуєю. Однак жодних видимих змін у статуї бога не сталося. Очі статуї, як і раніше, світилися червоним. Джин‑У відчув ніби в нього зупинилось серце. ― Невже я помилився? Тут його погляд перемістився на Джу‑Хі, що сиділа поруч. Важко було описати її позу, коли вона сиділа навпочіпки на землі, тремтячи і закривши голову руками. “А якщо…” Джин‑У обережно взяв Джу‑Хі за зап'ястя. Вона підвела голову, як перелякана кішка. Побачивши її, Джин‑У безмовно кивнув головою. Тільки після цього вона трохи розслабила м'язи. Завдяки цьому Джин‑У зміг повільно змінити її позу. “Готово.” Тепер залишалася лише одна людина – він. Джин У став навколішки перед статуєю бога, поклав руки на землю і повільно опустив голову. Нарешті щось почало змінюватися. ― А? Х‑а‑а‑а?! Мисливці, які першими помітили зміни, почали галасувати: ― Статуя бога! Подивіться на статую! ― Це очі! Червоне світло, що горить в очах, поступово слабшало. ― Блін, це справді спрацює? Зрештою, червоне світло повністю зникло. ― О! Ахаха! Мисливці почали голосно радіти. ― Очі перестали світитись!!! ― Ми зробили це!!! Схвильовані мисливці почали вставати поодинці. Але навіть тоді статуя не вистрілила червоним променем. Джин‑У повільно підняв голову і полегшено зітхнув. ― Хух… Як він і припускав, ця кімната працювала суворо у межах встановлених правил. “Якщо це так…” Отже, ця гра була далекою від завершення. Залишалися ще дві "заповіді". Друга заповідь – звеличуй бога. І третя – доведи свою віру. І тоді. Вибух!!! У супроводі шуму, що викликає мурашки по шкірі, весь зал почав тремтіти. Вираз обличчя Джин‑У відразу ж потвердішав. “Як я і думав…” Його підозри знову виявилися правдивими. Все лише починалося. Величезна статуя бога повільно піднімалася з кам'яного трону. ― Хмм?! Якого хріна??? До цього моменту мисливці обіймали один одного, проливаючи сльози радості, але коли вони усвідомили такий поворот подій, то застигли, як статуї. ― Що за чорт! Це ще не кінець?! ― Цього… цього не може бути! Ніхто не міг сформулювати те, що хотів сказати. Їхні обличчя були сповненні жаху і відчаю. Незабаром статуя бога повністю встала з трону. Окинувши всіх поглядом, "істота" почала йти до мисливців. *** ТУД! Щоразу, коли величезна статуя бога ступала на землю, здавалося, що весь світ стрясається. ТУД! Вона була настільки високою, що її голова майже впиралася в стелю кімнати. ТУД! Її приголомшений розмір тиснув на мисливців. Вона поступово скорочувала відстань до них. ― Містере Сон!!! Сон Джин‑У!!! ― Що нам робити??? Мисливці, які зовсім недавно проклинали Джин‑У, тепер дивилися на нього в пошуках надії. ― Як нам вижити? ― Скажи що‑небудь!!! Навіть у всіх цих дорослих мисливців були заплакані обличчя, ніби вони ось‑ось почнуть ридати. Зараз Джин‑У був їхньою єдиною надією. Він допоміг завмерлій Джу‑Хі піднятися з землі і почав говорити про другу заповідь: ― Звеличуй бога. Це ключ. ― Чекай, хіба це не…?! Несподівано вклинився Кім, наче він знав щось, чого не знали інші: ― Хіба це не те, що написано на кам’яній табличці? ― Правильно. Поклоняйся богу. Звеличуй бога. І, нарешті, доведи свою віру. Ми повинні дотриматися всіх трьох заповідей. Джин‑У став говорити все швидше та швидше. Статуя бога була вже за два кроки від них. ТУД! Усі зблідли, коли над ними нависла гігантська тінь. ― Дай, дай мені спробувати. Молодий мисливець, який зазвичай тримався осторонь, раптово зробив крок уперед. ― Що за?! Що ти хочеш зробити? ― Я був у церковному хорі. Я певен, що це пов'язано з "звеличенням" чогось. Молодий мисливець повільно попрямував до статуї, не зважаючи на відмовки Кіма. Він заспокоїв своє дихання, дивлячись на статую бога, перш ніж зробити великий ковток повітря: ― Я прийшов до тебе, Господи… Його чистий голос залунав у кімнаті. ― …Відроди мою віру ще раз… Благослови мене своєю милістю, Господи… Статуя зупинилась перед співаючим мисливцем. ― О! Оххх! Мисливці почали задихатися від захоплення. Статуя бога не рухалася, наче була поглинута співом. Усі інші звуки зникли. Тільки голос молодого чоловіка був чутний у глибині храму. Молодого мисливця це надихнуло, і він продовжив. ― Всі слабкості, що є в мені… Завдяки твоїй любові я подолаю… Серед мисливців тільки Джин‑У здригався від зловісного відчуття, що наповнювало його. “Це… це неправильно.” Джин‑У кілька разів проковтнув свої слова. У цій кімнаті діяли свої власні правила. Але молодий мисливець "звеличував" статую бога за "правилами" християнства, а не за правилами цієї кімнати. На щастя, статуя не рухалася – але хіба цей спів можна вважати дотриманням правил? Джин‑У похитав головою. Він мовчав лише тому, що не міг вигадати кращого способу зупинити статую бога. ТУД! Тяжкий звук рознісся по всій кімнаті. ― Ха, к‑я‑я‑а‑а!!! Закричала мисливиця на всю міць своїх легень. Коли кам'яна статуя підняла ногу, на землі, а також на підошві її ступні залишилися криваві шматки того, що раніше було молодим мисливцем. Інші мисливці теж почали кричати та панікувати. ― А‑ах?! ― А‑аа, ува‑аак!!!" Беземоційне обличчя статуї, до цього моменту, тепер було скривлене в чистій люті. ― Воно злиться! ― Біжіть, біжіть!!! Мисливці поспіхом розбіглися від статуї. На жаль для мисливиці, вона вже збожеволіла і стояла на місці, голосно кричачи після того, як особисто побачила смерть молодого мисливця. ― АААА!!! “Бляха.” Джин‑У тікав, несучи на руках Джу‑Хі, але він розвернувся, щоб піти та допомогти тій жінці. Але Сонг зупинив хлопця. ― Але…? ― Запізно. Наче хлопнувши муху, статуя бога вдарила долонею по мисливиці. УДАР! ― Цикх… Джин‑У мимоволі відвів погляд убік. Це було справді жахливе видовище, і він не міг спокійно дивитися, як воно відбувається. ― Не можна гаяти час. Ти збираєшся дати померти і цій дівчині? Слова Сонга миттєво протверезили Джин‑У. Все було так, як він сказав. ТУД! ― Уваакк! ТУД! ТУД! ― Допоможіть!!! Статуя більше не ходила довкола. Ні, вона бігала та наступала на людей поблизу. Коли вона наступала на землю, вся кімната сильно здригалася. Джин‑У стиснув зуби й знову втік. Джу‑Хі заплющила очі та притулилася до нього щосили. ― Давай розділимось! ― Так! Подумавши, що пересуватися разом небезпечно, Джин‑У та Сонг побігли в різні боки. Джин‑У хотів побігти в найдальший кут від шаленої статуї бога. Однак, з такою ж ідеєю туди вже біг ще один мисливець. Це був Пак. Він біг щосили. На його очах виступили сльози, коли він згадував про свою родину. ― Соб… Вдома на нього чекав син, так схожий на нього, і дружина, вагітна другою дитиною. Він не міг тут померти. Можливо, тому що він побіг з усіх сил, що в нього тільки залишись, він зміг втекти найдальше від статуї. Хух, хух… Поки Пак намагався відновити своє дихання у кутку, його друг Кім, зненацька крикнув йому: ― Пак! Пак підняв голову, почувши знайомий голос. ― Що!? Кім вказав на місце за Паком і закричав: ― Ззаду!!! Подивися назад!!! У цей момент щось гостре блиснуло позаду Пака. ― Е…? Розріз!!! Пак був розрізаний навпіл. Його дві чисто відрізанні половини впали на землю. ― ПАК!!! Кам'яна статуя, що вбила Пака своїм мечем, повернулася на своє місце, як ні в чому не бувало, так само як це зробив охоронець коло дверей. Кім почав плакати, побачивши цю сцену. ― Ах ви, суки…! ТУД! ТУД! Позаду нього величезна статуя бога наступала на людей і вбивала їх одного за одним, і якщо побігти до стін, щоб уникнути цього, кам'яні статуї, розташовані там, починали атакувати. ― Уаааа!!! ― Моя рука!!! Моя рука!!! Усередині кімнати швидко запанував хаос. Хух, хух… Холодний піт стікав з чола Джин‑У. Його ноги ставали дедалі важчими, а дихання тяжчим і грубішим. Однак у його голові була лише одна думка. “Звеличуй бога. Звеличуй бога. Звеличуй бога.” Слова другої заповіді безперервно крутились у його голові. Ключ до розгадки цієї таємниці весь час був у цій кімнаті. Щось, що вони могли використати! Однак, коли мисливці вперше увійшли сюди, вони обшукали кожен куточок, але не знайшли жодного пристосування, жодного предмета, який міг би бути якимось інструментом. “Ні, ні тоді, ні зараз, єдине, що тут може рухатися – це кам'яні статуї.” У цей момент у голові Джин‑У промайнула думка. “Тут рухаються тільки статуї?” Очі Джин‑У розширилися. ― Чому я не подумав про це раніше?! Якщо єдине, що могло рухатися це кам'яні статуї, то єдине, що він міг використати, теж мало бути ними. Ці статуї активувалися, коли люди наближалися до них, отже, він мав скористатися цим правилом. “Що як…!” Незважаючи на те, що в нього було збите дихання, Джин‑У закричав досить голосно, щоб затряслась вся кімната: ― Біжіть до статуй, що тримають музичні інструменти! Всі мисливці, що залишилися живими, почули голос Джин‑У. ― Інструменти? В очах мисливців з'явився промінь надії. Зовсім не так, як тоді, коли він наказав їм кланятися, всі рухалися неймовірно швидко. Якщо Джин‑У помилявся, то як тільки вони опиняться поруч, їх уб'ють кам'яні статуї, що тримають музичні інструменти. Однак ніхто з присутніх не засумнівався у словах Джин‑У. Сонг першим опинився перед статуєю, що тримає музичний інструмент. Він утихомирив своє важке дихання і підняв голову, щоб подивитися на статую. Ніби у відповідь, пальці статуї ворухнулись і вона почала грати на арфі. Бринь, бринь… Заграла чудова мелодія. ― Це працює! ― Швидше до статуй з інструментами! Мисливці квапливими кроками побігли до найближчих правильних статуй. Статуя з трубою почала тріумфально дмухати в неї; статуя з флейтою почала грати на ній; статуя з лірою заграла на струнах. Відчуваючи наближення своєї фізичної межі, Кім якимось чином опинився перед статуєю, що тримала Бузукі [1], і опустився на землю. Як тільки вона почала грати на інструменті, статуя бога перестала переслідувати Кіма. Мабуть, його переповнювали емоції, бо Кім почав проливати сльози, стоячи навколішки: Хник, хник… Тим часом статуя бога обернулася. Істота шукала навколо і незабаром знайшла свою наступну ціль. ― Бляха! ― вилаявся Джин‑У, коли його погляд зустрівся з поглядом статуї бога. Потім він почав бігти щосили – так, що його серце могло розірватися. Його спина вже наскрізь промокла від поту. “Чому?! Чому це не працює?” Джин‑У обурено витріщився на кам'яну статую перед ним. Статуя, що тримала барабан, не подавала жодних ознак руху. ТУД! ТУД! ТУД! Статуя бога наближалася зі страшною швидкістю. Він був практично на іншому кінці камери від цієї чортової штуки, але відстань між ними скоротилася миттєво. Джин‑У проковтнув слину. “Може, статуя не грає, бо тут двоє? Я та Джу‑Хі.” Він не міг вигадати нічого іншого. Чому? Адже інші статуї грали музику, як тільки перед ними з'являвся мисливець. “Більше немає часу думати.” Джин‑У поставив Джу‑Хі на землю і зібрався тікати кудись. ― Д‑Джин‑У… Джу‑Хі з жахом вчепилася в рукав Джин‑У. Він спокійно прошепотів їй на вухо: ― Ми обоє помремо, якщо залишимось разом. На очах Джу‑Хі з'явилися сльози. Її пальці тремтіли, тримаючись за його одяг. На жаль часу на пояснення не було. Джин‑У обережно висмикнув її руки зі свого рукава і щосили побіг у протилежному напрямку. Бум, бум, бум… Коли він озирнувся, статуя позаду Джу‑Хі почала бити у свій барабан у повільному, але стабільному ритмі. “Це спрацювало!” Тепер залишалося лише одне: добігти до іншої статуї та не загинути! Тільки Джин‑У не був захищений музикою статуй. Цілком очевидно, що гнів статуї бога буде спрямований виключно на нього. Джин‑У зробив усе можливе, щоб уникнути ніг цієї штуки, яка за розмірами суперничала з будинком, і квапливо перетнув кімнату. ТУД! ТУД! Він упав і покотився, але все ж таки йому якось вдалося уникнути розплющування ногою статуї бога. Хух, хух… Можливо, він і був тільки E‑рангу, але він все ще був бійцем, так що його статура підходила до таких ситуацій. “Ще чуть‑чуть!!! Ще трохи!” Джин‑У стежив за рухами статуї бога і біг ще дужче. Його швидкість збільшилась. І коли між ним і кам'яною статуєю залишалася відстань всього в п’ять метрів … ― Ні, це не та!!! ― крикнув йому Сонг. Джин‑У звертав увагу лише на статую бога. Він швидко повернув голову, щоб подивитися на статую, до якої прибіг. ― Ах! “Це не статуя з інструментом?” Він запізно зрозумів, що те, що здалеку виглядало як музичний інструмент, насправді було щитом. І звичайно, статуя безжально вдарила його своїм щитом. ― Хеок! ― Джин‑У відкинуло вбік. ― А‑а‑а‑а! ― закричала Джу‑Хі. Джин‑У покотився по землі й, зупинившись, підняв голову. Він побачив статую бога, що стоїть просто перед його носом. ― Лайно… Його чоло, мабуть, було роздерте від удару об землю, бо кров стікала вниз і затуманювала зір. Огляд був обмежений, і він не бачив надто далеко. Джин‑У швидко оглянув околиці. “Інструмент… Інструмент…” Однак, хоч би як він не намагався, він не зміг побачити жодної статуї, що тримає інструмент поблизу. Тим часом статуя бога підняла ногу над Джин‑У. ― Хеок! ТУД! Джин‑У кинувся вперед і знову уникнув ноги статуї. Але він вже досяг своєї межі. Його охопило сильне запаморочення і з якоїсь причини він навіть не міг утримати рівновагу. “Будь ласка…” Якби існував справжній бог, то він почав би молитися просто зараз. І тут Джин‑У помітив кам'яну статую, яка тримала не зброю, і не музичний інструмент, а книгу. “Це…?” Джин‑У вирішив поставити все на цю статую. Він поповз землею і опинився перед статуєю. Потім йому вдалося перевернути своє тіло і лягти на землю так, щоб побачити статую бога. У нього більше не було сил рухатися. Хаах, хаах… Джин‑У дивився на статую бога, що наближалася, і продовжував важко дихати. Вираз обличчя статуї бога був набагато зліший, ніж раніше, ніби її ще більше розлютило те, що Джин‑У продовжував ухилятися. Тепер статуя бога зупинилася перед Джин‑У. Побачивши, що "істота" розміром із багатоповерхівку закриває йому весь огляд, він відчув, що не може більше дихати. Невже воно вважало його не більше ніж загнаним у кут щуром? Статуя бога дивилася на нього зверху вниз і більше нічого не робила. “Це кінець…” Джин‑У відчув наближення своєї неминучої смерті, дивлячись прямо в очі статуї бога. Однак… Звідкись ззаду пролунав гарний, дзвінкий голос ніби не з цього світу. Джин‑У повернув голову, щоб подивитись, що відбувається. Губи кам'яної статуї, що тримала книгу, почали рухатися, і щоразу, коли вони рухались, з них лилася божественна пісня, що відлунювала по всій величезній кімнаті боса. Злий вираз обличчя статуї бога повільно повернувся до беземоційного стану. Коли музика кам'яних статуй добігла кінця, статуя бога повернулася на свій трон, наче нічого не сталось. ТУД! Шум від того, що статуя бога сіла на трон, пролунав по всій кімнаті. ― Фьююх… Я зробив це… На губах Джин‑У з'явилася легка посмішка. Тим часом Джу‑Хі почала бігти з іншого кінця кімнати. ― Джин‑У!!! Вона бігла з усіх сил і впала поряд з ним, по її обличчю текли сльози. ― Що я можу зробити? Що я маю зробити? Вона зібрала всю свою магічну енергію та застосувала магію зцілення. Однак, нічого не змінилось. Мисливці один за одним збиралися довкола Джин‑У. У кожного з них був похмурий вираз обличчя. ― О ні… Містере Джин‑У… Серед усіх мисливців тільки Джу‑Хі плакала від горя. “Чому всі так дивляться на мене?” Губи Джин‑У тремтіли. Він хотів запитати, що відбувається, але не міг вимовити й слова. Тому він спробував підвестися. ― …? Потім він помітив калюжу крові довкола своєї нижньої частини тулуба. Тільки тоді він усвідомив зміни у своєму тілі. ― Ахх… Нижче його правого коліна не було нічого. Очі Джин‑У рефлекторно перемістилися на кам'яну статую, що тримала щит. Він побачив кривавий слід на кінці щита. А решта його правої ноги була трохи нижче. У Джу‑Хі почалася кровотеча з носа. Її тіло вже досягло своєї межі. Цілюща магія цілителя B‑рангу не могла регенерувати відсутні кінцівки. Тобто вона просто наливала воду в розбитий глечик. Зрештою, її витривалість швидко виснажилася. ― Тепер все гаразд, Джу‑Хі. Ти можеш зупинитися. ― Я зцілю тебе! Я можу це вилікувати! Мисливці з жалем спостерігали за ними. З сімнадцяти осіб, які спочатку увійшли до цієї кімнати, залишилося лише шість. Двоє отримали тяжкі поранення: Сонг втратив руку, а Джин‑У – ногу. Можливо, вони й вижили, але ніхто з них не відчував себе переможцем в цей момент. Раптом по всьому храму пролунав гуркіт. ТРРРР!!! Середина храму, де було магічне коло, раптово піднялася над землею. Джин‑У подумав, що нарешті це сталося. “Довести свою віру, ось воно” Він уже приблизно уявляв, що можуть означати ці слова. [1]: «Бузукі» – музичний інструмент схожий на лютню. Заходь у мій телеграм, там публікуються розділи швидше
Читати
Відгуки
Наразі відгуки до цього розділу відсутні!
Зареєструйтеся або увійдіть, аби лишити Ваш коментар!