Наступного дня армія повернулася додому. Все місто охопила метушня, адже жителі, старе й мале – всі повиходили на вулиці і заполонили їх настільки, що ніде було голкою ткнути.
- Північна прикордонна армія, вітаємо з поверненням!
Коли процесія увійшла до міста, з обох боків вулиці відчулася дивна атмосфера, наче в горщик із киплячою олією налили воду, але потім швидко накрили його дерев’яною кришкою, притишуючи шиплячі звуки хвилювання під нею.
Люди шанобливо схилили голови, але безперервно кидали обережні погляди на елітну армію, що проїжджала повз.
Мо Сі був вбраний у форму імператорської армії, його ноги у військових чоботах зі сталевими оздобленням були в стременах. Окрім пояса та наруків’їв, що сяяли крижаним сріблом, він був повністю в чорному.
- Сіхе-Дзюнь надто гарний, аааааа!
- Я просто вмираю, вмираю...
- Мені здається, він щойно поглянув на мене!
- Га? Не будь смішною, крім принцеси Мендзе в його очах більше нікого не існує!
- Але він ще не одружився з принцесою... Цього року йому вже тридцять, у нього немає ні дружини, ні нареченої, ні наложниці - хіба не можна мені трохи помріяти?
Що стосується інших офіцерів і солдатів, вирази їх обличь були набагато відкритішими, ніж у Мо Сі. Кожен із них із задоволенням махав людям, що стояли на вулицях, а Юе Ченьцін взагалі щасливо приймав квіти, які йому передавали молоді дівчата, і хотів вставити їх у своє волосся. Лише після того, як Мо Сі застережливо зиркнув на нього, він насуплено відмовився від цієї ідеї і обмежився тим, що просто тримав квіти в руках і нюхав, напустивши жалісний вигляд.
Але головна дорога була дуже довгою і гарної поведінки Юе Ченьціна вистачило лише на деякий час, після чого він знову почав красуватись і посміхатись, кидаючи кокетливі погляди і звертаючись до оточуючих:
- Привіт, дівчата!
Добре виглядаєте!
Цей покірний слуга шукає наложниць, про їжу та житло можете не хвилюватись.
Мо Сі суворо сказав:
- Юе Ченьціне!
Юе Ченьцін закрив рота.
Обладунки Північної прикордонної армії відбивали яскраве сонячне світло, їхня зброя сліпила очі впродовж усієї процесії. Колись вони були солдатами Ґу Мана, але зараз вже не могли поводитись як раніше. Коли в минулому Ґу Ман з перемогою повертався до міста, він охоче махав містянам і жартував, їдучи верхи на чолі процесії, а солдати, які йшли за ним, були веселими та розслабленими і посміхалися, приймаючи від цивільних закуски та вино. Однак їхнім нинішнім командиром був Сіхе-Дзюнь. На обличчі цього чоловіка не було і натяку на усмішку, тож інші, звичайно, не наважувалися бути надто розкутими.
Їм знадобилося більше півгодини, щоб повільно проїхати на своїх конях від міських воріт до Імператорського палацу, а після прибуття туди відбулася ще довга й виснажлива церемонія нагородження, на якій їм потрібно було стати на коліна, вклонитися і висловити подяку – все це було, м’яко кажучи, надзвичайно клопітно. Навіть коли дійшло вже до вечірнього бенкету, Мо Сі не мав ні хвилини спокою.
Як сказав би Юе Ченьцін, він відчував себе зобов’язаним поводитися з тими молодими дівчатами «цнотливо, але елегантно, відсторонено, але чемно».
До речі, коли Юе Ченьцін вперше пожартував про «цнотливість» Мо Сі, Сіхе-Дзюнь в якості покарання змусив його сто разів переписати від руки «Жіночі чесноти»*. Сіхе-Дзюнь тоді холодно сказав: «Юе Ченьціне, ти не знаєш, що означає слово «цнотливість»? Ходи сюди, я дам тобі це засвоїти».
*відомий текст часів династії Джов
Однак, незалежно від того, скільки разів Юе Ченьцін переписав слова «Дівочі чесноти вічні, жіночі скарги нескінченні», жарт про те, що Сіхе-Дзюнь був «цнотливим, але елегантним, відстороненим, але чемним» непомітно поширився по всій армії.
Кожен про себе думав, що це правда. Сіхе-Дзюню було вже тридцять років, але він відмовлявся одружуватись, і все заради принцеси Мендзе. На бенкеті це було вкрай очевидно: навколо Мо Сі крутилося безліч дівчат з благородних сімей, а він на них навіть оком не кинув.
- Давно не бачились, Сіхе-Дзюню.
- Сіхе-Дзюню, здається, Ви трохи схудли.
- Сіхе-Дзюню, що скажете про прикрасу, яку я одягла сьогодні?
Серед цієї групи знатних красунь найбільше розпускала пір’я принцеса Яньпін, молодша сестра принцеси Мендзе. Вона вже мала жіночу спокусливу фігуру, хоч тільки цього року досягла шлюбного віку, і все, що було в неї на думці - це пишні, рясні початки весняного кохання.
Вона з усмішкою підійшла до Мо Сі, її губи були яскравими й ніжними, як соковиті ягоди.
Побачивши цю картину здалеку, навіть не проковтнувши повністю тістечка в роті, Юе Ченьцін поспішно схопив поряд друга, якого давно не бачив:
- Гей, гей!
- Чого тобі?
Юе Ченьцін схвильовано сказав:
- Нумо, подивись туди!
- Це ж принцеса Яньпін і Сіхе-Дзюнь... На що там дивитися? У принцеси Яньпін немає шансів.
- Ні-ні-ні. Я хочу, щоб ти на власні очі побачив легендарне «цнотливо, але елегантно, відсторонено, але чемно» Сіхе-Дзюня!
- ...Ти мало переписував «Жіночі чесноти»?
Юе Ченьцін був людиною, яка не вчилась на своїх помилках. Посміхаючись, він підтягнув друга ближче, щоб підслухати генерала з принцесою.
- Зятю, - принцеса Яньпін з усмішкою зупинилася перед Мо Сі. Її тон був сповнений флірту з моменту як вона відкрила рот.
Мо Сі опустив вії, на мить завмерши через таке звернення, а потім розвернувся, щоб «цнотливо» піти.
Яньпін поспішно зупинила його:
- Зятю, Ви весь час стоїте тут з серйозним виразом обличчя, ігноруючи всіх дівчат. Ви незадоволені, що тут немає моєї сестри?
Мо Сі мить помовчав, перш ніж елегантно відповісти:
- Принцесо, Ви помиляєтесь. Я ще неодружений.
- Я назвала Вас так просто для забави.
Мо Сі стримав свій гнів, відсторонено відповівши:
- Ця тема не підходить для забави.
- Добре, добре, не сердьтеся. Останні кілька років здоров’я моєї сестри не в найкращому стані. Нещодавно вона підхопила застуду. Інакше вона б обов’язково прийшла побачитися з Вами.
Мо Сі знав, що здоров’я принцеси Мендзе було слабким через нього, тож він чемно спитав:
- Як вона?
Юе Ченьцін зареготав:
- Ха-ха! Бачиш? Що я казав?!
Його друг подумав, що той сміється надто голосно, і хоча бенкет був сповнений жвавих розмов, існувала небезпека, що Сіхе-Дзюнь їх помітить. Навіть якщо Юе Ченьціна не хвилювало переписування «жіночих чеснот», його друг не хотів отримати удар по своїй гордості, тому він закрив Юе Ченьціну рота й відтягнув його подалі.
Ці двоє пішли, але розмова між принцесою Яньпін і Мо Сі ще не закінчилася.
Яньпін продовжувала усміхатись:
- Після двох років на кордоні Ви все ще думаєте лише про мою сестру? Не переживайте, це просто жар і головний біль – так само, як завжди, Ви ж це добре знаєте. З нею все буде в порядку, вона просто має відпочити.
Мо Сі нічого не сказав.
- Чесно кажучи, зі здоров’ям моєї сестри, хіба може вона наповну насолодитися компанією Сіхе-Дзюня, якщо попередньо не одужає?
Говорячи, Яньпін окинула сповненим жадібного захоплення поглядом довгі ноги Мо Сі, потім підняла очі до звабливого вигину його адамового яблука і затримала їх на високому переніссі. Вона зітхнула:
- Якщо моїй сестрі не покращає, вона не зможе вийти заміж у цьому житті. Ви справді збираєтесь все життя берегти себе для неї?
- ....
- Було б дуже шкода...
Вона пригорнулася до Мо Сі, від неї линуло нудотно-солодким ароматом рум’ян, її волосся було прикрашене перлами та нефритом, що виблискували на чорному, а між бровами намальована рожева півонія. З посмішкою вона нахилилася вперед, щоб було краще видно, як здіймаються її сніжно-білі нефритові груди.
- Чому б не спробувати зі мною? Я вже виросла і я не гірша за неї, - Яньпін спробувала обхопити своїми м’якими руками його талію. - Просто провести разом ніч – не варто сприймати це надто серйозно.
Вона усміхнулась, висунула кінчик свого ніжно-рожевого язика і облизала губи.
- Я впевнена, вам це сподобається.
Це вже було занадто.
«Не варто сприймати це надто серйозно». Це речення могло б потрапити до трійки найненависніших для Мо Сі фраз у світі. Принцеса Яньпін не тільки не змогла звабити його, а й зачепила за найболючіше місце.
- ...
Мо Сі зиркнув на неї, мить помовчав, а тоді холодно сказав:
- Відійди.
- Гей… Т-ти!...
Але Мо Сі вже пройшов повз неї, насупивши брови.
Китиці, що прикрашали терасу Фейяо, тріпотіли на вітрі. Мо Сі взяв у рознощика ще одну склянку із вмістом бурштинового відтінку. Його довгі, закуті в чорні шкіряні військові черевики зупинились лише коли він підійшов до краю тераси і сперся на барвисті перила, щоб подивитись на яскраві вогні міста.
Залишивши залу, сповнену гнітючої нудьги, він нарешті зміг перевести подих. Він зробив ковток ягідного вина зі своєї склянки, його адамове яблуко ворухнулося.
Він уже протягом багатьох років безперервно терпів увагу прихильних до нього дам, але йому досі це не подобалось і він досі до цього не звик.
В минулому у Мо Сі не було так багато шанувальників, і коли він ходив по вулицях, небагато хто наважувався глянути на нього. Тоді його характер був надзвичайно поганим. Наскільки поганим? Для порівняння, сьогоднішній Сіхе-Дзюнь був ніжним, добродушним і милим.
Пізніше в його сім’ї відбулися великі потрясіння і всі відчули, що цей молодий пан Мо був приречений. Знатні заклиначі ігнорували його, а незнатні просто не наважувалися до нього підходити.
Тільки Ґу Ман, цей божевільний, що не боявся смерті, був готовий стати його товаришем. Тільки він охоче вирішив скласти компанію цьому молодому паничу, що впав у немилість, і втішав його: «Не хвилюйся, навіть якщо ти більше не знатний молодий пан, ти - все одно ти. В твоєму серці є іскра і рано чи пізно вона засяє. Я це бачу, і в майбутньому це побачать інші».
Зрештою, Мо Сі вийшов з кризи і вирвався з тіні сім’ї Мо. Він бився на кожному фронті, його військові успіхи перевершили навіть його предків у дні їх слави. Ніхто більше ніколи не думав про нього тільки як про сина клану Мо, натомість до нього ставились як до шановного Сіхе-Дзюня.
Все більше дівчат звертали на нього увагу.
А після того, як Ґу Ман вчинив зраду, жінки повністю змінили свої смаки. Одна за одною вони почали захоплюватися Мо Сі, а деякі навіть сумно зітхали:
- Ох, добре, коли чоловіки трохи нудні - тоді вони більш чесні і не розчарують нас, як той Ґу Ман.
- Хоч у Сіхе-Дзюня поганий характер, але він говорить все як є. Якщо йому є що сказати, він скаже це прямо і ніколи не буде прикидатися.
Одна дівчина в борделі якось навіть ляснула по столу, поставила руки в боки і заявила:
- Сіхе-Дзюнь — найчистіший чоловік, якого я коли-небудь бачила! Клянуся своєю честю, якщо Сіхе-Дзюнь коли-небудь прийде відвідати мене, я не тільки не візьму з нього грошей, але й заплачу йому сама!
У результаті Сіхе-Дзюнь дійсно прийшов наступного дня, але не для того, щоб відвідати її, а щоб закрити цей бордель із вбивчим виразом на обличчі.
- Який сором – зваблювати шеньдзюня*. Вашим покаранням буде піти й стати жінками з хороших сімей, - Мо Сі опечатав бордель, люто застеріг їх та в гніві пішов...
*Шанобливе звернення до заклинача/культиватора, часто перекладають як «безсмертний»
І залишив позаду натовп красунь, які скиглили, що ніколи знову не будуть торгувати своїми тілами, оскільки Сіхе-Дзюнь закликав їх залишити цю справу, і слізно вихваляли доброту Сіхе-Дзюня.
Це було абсолютно незрозуміло!
Людям завжди хотілося знайти когось, хто здавався б досить хорошим, помістити його в глибину своїх сердець, а потім проектувати свої власні прекрасні фантазії на цю людину, перетворюючи її на джерело світла в своєму житті. Але Мо Сі анітрохи не хотів перетворюватися на нудного святого ідола — він не був таким ідеальним, як ті дівчата собі уявляли.
В його минулому були жалюгідні речі, про які він не міг нікому сказати.
Ніхто б не зрозумів.
Так само, як ніхто не пам’ятав, яким жалюгідним колись було життя Мо Сі.
Тож Ґу Ман тоді мав рацію, але водночас помилявся.
Він справді скинув кайдани клану Мо і завдяки власним здібностям став тим, хто блискуче сяяв в очах людей. Але він також знав, що ця слава належала лише досконалому й бездоганному Сіхе-Дзюню з їхньої уяви, і не мало жодного відношення до того загнаного й самотнього юнака з далекого минулого.
Від початку й до кінця Ґу Ман був єдиним, хто підійшов до того сварливого хлопця з сумнівним майбутнім, який мовчки сидів у кутку казарми. Тільки він від усього серця був радий возз’єднанню зі своїм маленьким шиді з Академії, якого він давно не бачив, і весело простяг йому руку, оголюючи в яскравій посмішці маленьке ікло.
Перед теплим вогнищем він посміхнувся і сказав:
- Давно не бачилися, Мо-шиді. Можна присісти поруч?
—–
- Давно не бачилися. Можна присісти поруч?
Раптом хтось за спиною Сіхе-Дзюня задав схоже питання. Пальці Мо Сі затремтіли і зі склянки мало не пролилося вино.
Наче уві сні він повернув голову і у місячному світлі під квітами тунгового дерева побачив знайому постать людини, що тихо дивилася на нього.
Авторці є що сказати:
Міні-театр:
Мо Сі: Юе Ченьціне, негайно виходь сюди.
Юе Ченьцін: (тремтить) Вітаю всіх, дозвольте мені трохи пояснити, я помилявся, сказавши вчора, що відстань робить серця ніжнішими. Я просто пожартував. Генерал Мо не одружений з принцесою Мендзе, він незайманий холостяк, що був одиноким тисячі років.
Ґу Ман: Хе-хе, хоча він і холостяк, але уже давно не незайманий.
Юе Ченьцін: ...Оу ...
Юе Ченьцін: Секундочку? Я ніби щось зрозумів??
Мо Сі: Переписування «Жіночих чеснот» або вишивання - вибирай сам.
Юе Ченьцін: ....
Далі
Розділ 6 - Як щодо Ґу Мана?
Але це був не Ґу Ман — звичайно, це не міг бути він. Мо Сі, отямившись, подумки посміявся з себе. Про що він думав? До нього говорив чоловік з ніжними рисами обличчя. Одягнений в білий теплий одяг, він сидів у дерев'яному інвалідному візку, його скалічені ноги були вкриті тонким покривалом кольору кореня лотоса. Мо Сі був трохи здивований. - Старійшина Цінсю? Старійшина Цінсю, Дзян Єсюе. Він був старшим братом Юе Ченьціна, але відрізнявся від безтурботного, дурного молодого хлопця. Життя Дзян Єсюе було дуже важким і бідним. Його мати рано пішла з життя, а пізніше, через те, що він наполягав на одруженні з донькою винного чиновника, його вигнали з сім’ї Юе. На той момент у них з нареченою було не багато грошей, тому їх весілля було дуже простим. Через тиск родини Юе лише кілька людей насмілились бути присутніми — серед них були Мо Сі та Ґу Ман. Мо Сі подарував їм невеличкий двір. Ґу Ман оніміло подивився на документ про землю, а тоді сказав Дзян Єсюе: - Брате, я дуже бідний, я не можу собі дозволити зробити такий подарунок, - усі засміялися, а Ґу Ман надув щоки і заграв для них «Пісню залицяння»*. *«Фенікс шукає фенікса», відома пісня про любов, написана Сима Сянжу для Джво Веньдзюнь, які пізніше разом втекли Однак добрі часи тривали недовго. Дзян Єсюе і його дружина обидва приєднались до армії. Війна була нещадною і відібрала спочатку його дружину, а потім його ноги. Мо Сі не знав, як цей чоловік вижив. На щастя, Дзян Єсюе виявився міцнішим, ніж виглядав зовні. Зрештою він узяв себе в руки й отримав посаду старійшини в Академії вдосконалення, щоб навчати учнів методам вдосконалення зброї. Але цей крок насправді розлютив його батька, адже сім’я Юе були найвпливовішими майстрами артефактів у Чонхва. Юе Дзюньтянь, щойно дізнавшись про це, одразу наказав Академії вдосконалення позбавити Дзяна Єсюе його посади викладача. - Цього невірного сина було вигнано з сім’ї Юе і він більше не носить наше прізвище. Як він посмів використовувати знання сім’ї Юе, щоб заробляти собі на життя? Голова Академії не міг піти проти слова Юе Дзюньтяня і йому залишалося лише з вибаченнями виставити Дзяна Єсюе. Дізнавшись про це, Мо Сі вирішив знайти йому місце у Військовому Відомстві. Але несподівано наступного ж дня - не встиг він навіть відкрити рота - голова Академії вдосконалення фактично благав Дзяна Єсюе повернутися. Цього разу, скільки б не скаржилась сім’я Юе, все було марно. Голова Академії лишень відповідав, що «отримав рекомендації від старого друга». До цього дня особистість того «старого друга» залишалася у Чонхва загадкою. Дзян Єсюе і клан Юе ненавиділи одне одного, тому раніше він не з’являвся на таких банкетах. Ось чому Мо Сі був так здивований, побачивши його. - Чому Ви тут? - Я… — сказав Дзян Єсюе. — Я тут, щоб побачити Ченьціна. - … Коли Дзян Єсюе пішов, Юе Ченьцін був ще малий і зараз мало що пам’ятав з тих часів, але цей старший брат ніколи не переставав турбуватись про свого молодшого. А Юе Ченьцін, хоч і не визнавав його братом, та все ж не ускладнював йому справи, як інші члени сім’ї Юе. - І щоб побачити Вас, - Дзян Єсюе усміхнувся. - Я ніде не міг Вас знайти і подумав, що, можливо, Ви не витримали шуму всередині, тому я вийшов сюди. Як і очікувалось, я побачив, що Ви тут, насолоджуєтесь вітром. - Якщо Ви хотіли знайти мене, могли б просто надіслати повідомлення. Навіщо прийшли сюди особисто? Не варто виходити на холод з Вашими ногами. Я допоможу повернутись назад. - Все добре, вони вже давно не болять, - сказав Дзян Єсюе. - Я прийшов сюди, щоб подякувати Вам. Ченьцін ще молодий. Дякую, що піклувались про нього протягом останніх двох років. Мо Сі деякий час мовчав. - Ваш молодший брат ще юний, - сказав він. – Це непогано, що він має бажання трохи повеселитись. Крім того, він значно виріс за ці два роки на кордоні. Дзян Єсюе тепло посміхнувся: - Справді? Він не доставляв Вам жодних проблем? - …Зовсім трохи. Але користі від нього було значно більше. Дзян Єсюе зітхнув і кивнув. - Добре. Це добре. На мить запанувала тиша. Легкий вітерець колихав китиці тераси Фейяо. - Сіхе-Дзюню, Ви дуже довго були відсутні, - раптом сказав Дзян Єсюе. - Впевнений, Ви мало знаєте про події в столиці Імперії. Він завжди був розумним, проникливим і уважним. - Всередині надто шумно, я не хочу найближчим часом повертатись туди. Сіхе-Дзюню, якщо є щось, що Ви б хотіли знати, просто запитайте мене. - ... Немає нічого особливого, справді, - Мо Сі обернувся в сторону місяця в небі і вогнів міста, схожих на зірки. — Родичів в місті я не маю. Дзян Єсюе знав, що цей чоловік був трохи незграбним у спілкуванні, тож не квапив його, просто спокійно кивнув і дивився на нього. Через деякий час Мо Сі тихо кашлянув і запитав: - Як Ви тут всі ці роки? Дзян Єсюе посміхнувся: - Досить непогано. - А як щодо Його Величності? - У нього все добре. - Принцеса Мендзе? - Жива й здорова. Мо Сі: - ...Це добре. Очі Дзян Єсюе блиснули. - Чи є іще щось, що Ви б хотіли знати? - Ні. Через деякий час Мо Сі допив останню краплю вина зі своєї склянки, поглянув на яскраве нічне небо і все ж не зміг не спитати. - Як щодо Ґу Мана? …Як він? Погляд Дзяна Єсюе ніби промовляв: «Ох, походивши коло та навколо, Ви нарешті згадали його». Він сказав: - Звичайно, у нього все погано. - … Мо Сі деякий час мовчав, а потім легко кивнув. В горлі пересохло. - Я так і думав. - Якщо Ви бажаєте, то маєте піти і побачитись з ним. Він так довго живе в такому місці. Він… дуже змінився. Мо Сі трохи оторопів. Не знаючи, як реагувати, він нахмурився і запитав: - В якому місці? Дзян Єсюе не очікував такої реакції. Він округлив очі і теж був приголомшений. - Ви не знаєте? - Чого не знаю? Дзян Єсюе: - … Вони мовчки дивилися один на одного. Раптом із зали почувся вибух сміху. Через вікна виднілися силуети п’яних чоловіків та жінок. Раптом Мо Сі щось збагнув і його очі розширилися. - Його не могли відправити до… - …Він два роки провів у саду Лвомей, - Дзян Єсюе не очікував, що Юе Ченьцін не розповів такої важливої інформації і почувався трохи не по собі, розказуючи це Мо Сі. Обличчя Мо Сі миттєво набуло хворобливого відтінку. Сад Лвомей*… *落梅 (luò méi) означає «опалий цвіт сливи» Що це за місце? Це бордель! Територія блаженства для вельмож і пекло на землі для в’язнів. За одну ніч їм могли здерти до кісток плоть і висушити всі нутрощі. М’яка людина змінювалась там до невпізнання, жорстка людина ламалася. Вони дійсно відправили Ґу Мана туди? Вони справді... відправили його... Адамове яблуко Мо Сі підскочило. Перша спроба щось відповісти була провальною. З другої спроби він насилу вимовив: - ... За наказом Ваншу-Дзюня? Дзян Єсюе мить помовчав, а тоді зітхнув і кивнув. - Ви ж знаєте, Ваншу-Дзюнь ненавидить його. Мо Сі промовчав. Він різко відвернув голову й подивився на безкрає нічне небо. Більше він нічого не сказав. — — З тих пір, як два роки тому Ґу Мана повернули до Чонхва, Мо Сі уявляв багато варіантів того, що на нього могло чекати. На той момент він не знав, яке покарання отримає Ґу Ман. Він подумав, що якщо той буде ув’язнений, він міг би піти й поглянути на нього, можливо, трохи поглузувати. Якби Ґу Ман став калікою, він би йому не співчував - навпаки, можливо, ще більше погіршив би його стан. Навіть якщо колись між ними було якесь тепло, за стільки років надто глибоко пустила корені ненависть. Не залишилося ані найменшого шансу на примирення. Мо Сі міг уявити, що розділяє з Ґу Маном горщик вина тільки в одному випадку – на кладовищі: Ґу Ман похований в могилі, а він стоїть над нею. Можливо, в за таких умов він поговорив би з ним, як раніше, і поклав би на могилу створену духовною енергією червону квітку півонії. Принаймні, так їх розставання могло б бути мирним. Але Ґу Ман завжди вмів приносити Мо Сі всілякі сюрпризи. Мо Сі не очікував, що так станеться навіть зараз... Сад Лвомей. Ці слова мучили Мо Сі, коли він подумки повторював їх собі знову і знову, ніби намагаючись отримати від них хоч найменший проблиск насолоди. Але, зрештою, зрозумів, що ці спроби були марними. Це не приносило йому задоволення. Натомість він відчував тільки надзвичайну огиду і злість. Він не розумів, звідки виникли ці почуття – хіба кармічна відплата не мала бути причиною для святкування? Мо Сі сперся ліктем на різьблені перила. Він хотів ворухнути пальцями, але вони заклякли. Він обернувся поглянути в обличчя Дзян Єсюе, але воно виглядало трохи розмито. Хвиля запаморочення прокотилася його тілом, живіт скрутило, наче в агонії. Ґу Ман. Відправлений до саду Лвомей. Вже два роки як. Мо Сі подумав, що мав би вибухнути диким сміхом. Це було б правильно; це б відповідало глибокій ненависті, якої всі від нього очікували. Подумавши так, він справді механічно ворухнув губами у спробі отримати від цього радість. Але все, що злетіло з його губ – це короткий холодний смішок. Перед його очима постало красиве обличчя, яке він побачив при їх першій зустрічі. Погляд цих усміхнених чорних очей серед сонячного світла. - Радий бачити тебе, Мо-шиді. Потім він ніби побачив розпливчасту фігуру Ґу Мана - їх тільки-но зарахували до армії - і він, оточений шумною групою друзів, озирнувся на Мо Сі і його видовженні, трохи витягнуті вверх очі перетворилися на ніжні півмісяці, коли він щиро посміхнувся йому. Він також згадав багато речей, які Ґу Ман говорив, ставши генералом. Були усмішки і легкі жарти: - Давай, долучайся до Виродків сьогодні і наступного року розбагатієш. Був лютий крик серед гори трупів і моря крові. - Нумо! Якщо ще дихаєте – піднімайтесь і, в дідька, повзіть! Я приведу вас додому! А потім – момент , коли він став навколішки серед тронної зали, благаючи Імператора не ховати його воїнів в братській могилі. - Я хочу попросити цілителів ідентифікувати тіла… Прошу, це не марна справа. Кожен солдатський надгробок повинен мати ім’я. Ваша Величносте, я не хочу, щоб хтось із моїх братів не зміг повернутись додому. Вони визнали мене командиром. Незалежно від того, люди вони чи привиди, я поверну їх назад. Я обіцяв. Вони не хочуть пишного похорону. Вони просто хочуть імен, на які вони заслужили. І той зневірений, сповнений болю крик, коли він, посеред тронної зали, не витримав і зірвався. - То раби заслуговують на смерть, але не заслуговують бути похованими?!Вони так само стікали кров’ю, так само втратили життя! У них вже не було батьків, а тепер у них навіть немає імені. Чому люди з сімей Юе, Мо і Мужон, загинувши, стають героями, а коли гинуть мої брати їх просто кидають в яму?! Скажіть мені, ЧОМУ?! Це був перший раз, коли Ґу Ман заплакав у палаці. Він вже не стояв на колінах. Він сидів навпочіпки, згорнувшись і згорбившись в риданнях. Він прибув безпосередньо з поля бою, навіть не змивши з себе бруд і кров. Його обличчя було вкрите кіптявою і сльози залишали по собі доріжки. Посеред тронної зали цей Бог війни, який на полі бою завжди уособлював в собі надію, був повернений до свого початкового низького стану, нагадуючи безіменний труп. Усі цивільні та військові чиновники в тронній залі були вбрані належним чином і багато хто дивився з презирством на цього бідного генерала, чий одяг був потертим і неймовірно брудним. Ґу Ман задихався й скиглив, наче звір на порозі смерті. - Я сказав, що поверну їх додому… Будьте милосердні, дозвольте мені дотримати обіцянку… Але він зрозумів, що це марно. Зрештою, він перестав благати, натомість бурмотів знову і знову, з розфокусованим поглядом, ніби говорив до блукаючої душі: - Вибачте, це моя провина. Я не заслуговую бути вашим генералом. Я теж просто раб… Коли ці фрагментарні спогади промайнули перед очима Мо Сі, він відчув різкий головний біль. Він підняв руку до чола, закриваючи обличчя в тіні долоні. Серед крижаного морозу його серце було вологим і холодним. - Сіхе-Дзюню, - сказав Дзян Єсюе, - Ви в порядку? Ніхто не відповів. Через довгий час з тіні пролунав беземоційний голос: - Так. Чого б мені бути не в порядку? Дзян Єсюе подивився на нього і зітхнув: - Ми з Вами знайомі стільки років. Навіщо Вам переді мною прикидатися? Мо Сі: - … Задзвеніли мідні дзвіночки на карнизі, затанцювали під вітром тонкі яскраво-жовті китиці. - Ваші з Ґу Маном імена завжди згадувалися разом. Ви разом практикували вдосконалення в Академії, разом вирушали на поле бою, а пізніше разом отримали звання генералів, - сказав Дзян Єсюе. – Ви досі високоповажний, як і тоді, а він вже давно в пилу. Стільки років ви з ним були на одному рівні, були двома нефритами країни, зараз же лишилися тільки Ви один. Не думаю, що Ви насправді радієте цьому. Він замовк і обернувся поглянути на Мо Сі. - Крім того, він був Вашим найближчим другом. Мо Сі опустив свої густі й довгі вії. За мить він відповів: - В юності я був сліпим. - Але після того, як він зрадив країну, Ви все ще вірили, що в нього були свої причини. Довго вірили. - Я був геть сліпим, - сказав Мо Сі. Він подивився на склянку в своїй руці, в якій залишилося кілька крапель вина, що відблискували кольором призахідного сонця. Він не хотів продовжувати цю розмову. - Стає вітряно. Старійшино Цінсю, повернімося до головної зали. Впродовж кількох днів після того, як він дізнався про місцеперебування Ґу Мана, Мо Сі був дуже роздратований. Спочатку він намагався придушити цю небажану емоцію, але з часом його роздратування тільки посилилося. Мо Сі розумів, що йому боліло серце і ліки від цього були тільки в павільйоні Лвомей. Нарешті одного дня у сутінках карета з чорними завісами повільно рушила до північної частини столиці. Всередині із заплющеними очима сидів Мо Сі. Хоч він був єдиним пасажиром, а всі завіси були закриті, його постава була ідеальною. Його надзвичайно гарне обличчя було абсолютно безвиразним і жахливо холодним. - Пане, ми прибули. Мо Сі не вийшов з карети одразу. Він підняв завіси й визирнув із темряви. Це був найжвавіший час для нічної столиці. Два ряди екстравагантних сливових ліхтарів перед двором, запалених духовною енергією, освітлювали червону горизонтальну дошку, що висіла високо в повітрі… Павільйон Лвомей. «Чистіший за сніг іній являється з морозним вітром на світанку лиш з тим, щоб обернутися на бруд до ранку». Від інших борделів він відрізнявся тим, що більшість його «працівників» були військовополоненими Чонхва. Їхнє духовне ядро знищували і відтоді вони ставали тут в’язнями, або ж сексуальними рабами. - Пане, Ви будете заходити? Мо Сі поглянув на сад і побачив там кілька знайомих обличь – всі вони були отруєними багатством молодими паничами, які йому ніколи не подобались, тому він насупився й сказав: - Через чорний хід. Карета зупинилася біля задніх дверей саду Лвомей. Це був перший раз, коли Мо Сі прийшов у це місце. Він завжди був жорсткою і рішучою людиною, але зараз в його серце прокралася крапля самозневаги. Тільки повторивши подумки кілька разів «цей генерал прийшов лише здійснити помсту», він з грізним виразом обличчя вийшов з екіпажу. - Повертайся. Не треба тут чекати. Віддавши наказ візнику, він деякий час постояв на місці, оглядаючись, а потім, граціозно скочив на стріху й безшумно прослизнув у темряву. Перед тим, як приїхати сюди, він бачив плани саду Лвомей, тож знайти кімнати повій було неважко. Невдовзі він підійшов до квіткового павільйону на бічному подвір’ї. Він одягнув капюшон, увійшов через парадний вхід, наче постійний відвідувач, і пішов повз одні, другі, треті лаковані червоні двері. «Жриця вогню, Ша Сюежов з Вань Ку». «Служниця вогню, Цінь Фен з Вань Ку». «Заступник лівого батальйону, Тан Джень з країни Ляо». «Чиновник лівого батальйону, Лінь Хважон з Сюею». На кожних дверях висіла маленька дерев’яна табличка, на якій було написано, з якої країни людина, її посаду та ім’я. Все було чітко вказано, тож гостям, які мали зуб на конкретну ворожу країну, було зручно знайти найбільш підходящу мішень, щоб виплеснути свій гнів. Якщо всередині вже був гість, що прийшов шукати насолоди, ім’я на табличці було червоного кольору, якщо ж всередині гостей не було, то чорного. В саду Лвомей, окрім щирості, вічності, і того, що вже було мертвим, можна було купити все. Маючи достатньо грошей, гості могли отримати що завгодно. Посмішки, лестощі та тіла цих чоловіків і жінок, навіть їх життя – варто тільки заплатити відповідну ціну. Мо Сі оглядався навколо, одяг майорів за ним, коли він стрімко йшов коридором. Звукоізоляція тут була поганою, тому крики і пристрасні стогони було чути надто добре. Його брови дедалі більше хмурились, а серцебиття пришвидшувалось. Де Ґу Ман? Пройшовши десятки кімнат, він все ще не побачив потрібної таблички. Він піднявся на другий поверх і продовжив шукати. Нарешті Мо Сі зупинився у віддаленому кутку. Перед ним була темна дерев’яна табличка з акуратним написом: «Зрадник Ґу Ман з Чонхва». На весь павільйон це була єдина табличка, на якій значилось «Чонхва». Погляд Мо Сі, що впав на цю табличку, здавалося, важив тисячу тон. В цей момент в його чорних очах ніби спалахнуло темне полум’я, та воно дуже швидко згасло. Він підняв руку, але зупинився, пальці завмерли в сантиметрі від дверей. Він раптом збагнув, що слова на табличці Ґу Мана червоні. Всередині був клієнт. Авторці є що сказати: Завтра з’являється Манман ~ ~ ~ Мо Сі: Якщо я маю зустрітися з ним в такому місці, то краще мені його не бачити. Манман: Ану замовкни!!! Я хочу з’явитися на сцені!!! Хочу!!! З’явитися!!! Я хочу!... Мо Сі: … Добре, чого б ти не хотів, я дам тобі це. Перестань здіймати галас.
Читати
Відгуки
Наразі відгуки до цього розділу відсутні!
Зареєструйтеся або увійдіть, аби лишити Ваш коментар!