*Оригінальна назва人魔一念, що є відсилкою до буддійського人生两面, 佛魔一念 – «У людському житті є дві сторони, Будда та демон в одній думці». Це можна розглядати як опис легкого переходу між добром і злом: лише через одну думку будда 佛 (у Мітбан людина 人) може перетворитися на демона, і навпаки.
На момент, коли прибули Мо Сі та Імператор, кімнату терапії вже оточила група охоронців, але підійти ближче ніхто не наважувався.
- Вітаємо, Ваша Величносте!
- Вітаємо, Сіхе-Дзюню!
Імператор зупинився на місці й побачив, як демонічна енергія виривається з будиночка і лине в небо. Темний духовний потік у повітрі на мить згорнувся у форму розмитих пазурів, а потім перетворився на фантом вовчої голови з блакитними очима.
- Де вбивця?! – суворо запитав Імператор.
Зблідлий капітан охорони схрестив руки і сказав:
- Цей підлеглий некомпетентний. Фізичні техніки вбивці просто відмінні, і він уже втік… цей підлеглий уже послав... послав людей в погоню за ним.
- Де Ґу Ман?! – спитав Мо Сі.
Капітан охорони у ці дні чув неоднозначні чутки про Мо Сі та Ґу Мана і коли Мо Сі раптово поставив таке запитання, у нього миттю проступив холодний піт. Він ковтнув і в паніці сказав:
- Коли ми прибули, Ґу Ман вже спалахнув демонічною енергією. Цей підлеглий кілька разів намагався наблизитись, але, але…
Імператор краєм ока глянув на нього і оцінив його жалюгідний вигляд: волосся розпатлане, щоки обпалені димом, а в кутику рота була кров.
Слова догани, що готові були зірватись з його язика, перетворилися на зітхання.
Він підняв голову і подивився на будівлю, повністю охоплену демонічною аурою. Кімната терапії під темним дахом була оповита танцюючими тінями снігових вовків, які, здавалося, будь-якої миті можуть вищерити ікла і вмить розірвати усіх на частини.
Капітан охорони винувато пояснив Мо Сі:
- Сіхе-Дзюню, демонічна аура в цій кімнаті надто сильна, звичайна людина взагалі не здатна туди увійти. Зараз ми можемо лише створити формацію за її межами. Щойно Ґу Ман вийде звідти, тоді...
Мо Сі не став чекати, поки він закінчить, та й не хотів чути, як саме він закінчить.
Перш ніж хтось встиг відреагувати, він ступив до вируючої демонічної аури й сам-один увійшов до кімнати терапії.
Імператор був в шоці.
- Мо Сі!
- Сіхе-Дзюню…
Мо Сі проігнорував повні приголомшення та страху вигуки натовпу. Хвилі полум’я демонічної енергії хлинули на нього і кололи, наче гострі ножі, але через нестримний вогонь, що охопив його серце, демонічне полум’я не не здалось йому таким нестерпним, як сказав капітан охорони.
Або, можливо, через те, що його шисьон Ґу Ман був там, зайти в пекло і зануритись у вогняне море було не так уже й болісно.
У цьому світі не існувало нічого більш болючого, ніж втрата.
Мо Сі різко відчинив жовті сандалові двері. Вони скрипнули, і зсередини вирвалося демонічне полум’я. Він підняв руку, щоб заблокувати духовний потік, настільки сильний, що він ледве міг розплющити очі. Потім він подивився в глибину кімнати.
Ґу Ман сидів на ліжку, згорнувшись калачиком. Біля нього був літопис-сувій, розтрощений на шматки його демонічним полум’ям. Він зігнув шию і низько опустив голову. Мо Сі бачив лише самотню постать, що згорнулася подібно звіру, але не міг бачити його обличчя.
- Ґу Мане…
Він швидко підійшов до нього, але не встиг торкнутися його плеча, як був відштовхнутий сильною хвилею демонічної ці. Потім він побачив, як Ґу Ман підняв голову – на цьому гарному обличчі проявилися мітки темних заклять, його очі були налиті кров’ю, а їх блакить яскраво сяяла.
Ґу Ман уже почав перетворюватись.
Хоча в очах ще були деякі ознаки свідомості, на його обличчі виразно відбивався біль. Здавалося, Ґу Ман був на межі між дійсністю та сном, розгублено дивлячись на людину перед собою.
- Ти обіцяв мені… — раптом хрипко сказав Ґу Ман. Він пильно дивився на обличчя Мо Сі, але здавалося, що розмовляв він не з ним. Ніс зморщений, очі божевільно палали. - Ти не зробив нічого з того, що обіцяв мені! Брехун!
Перш ніж Мо Сі встиг відреагувати, Ґу Ман підняв руку й схопив його за горло.
- Кха-кха...
Здавалося, Ґу Ман був геть не при собі. Його блакитні очі рухалися зі сторони в сторону. Він підвівся і так стиснув шию Мо Сі, що той ледь не знепритомнів.
- Я не прошу тебе очистити моє ім’я. Я давно знав, що буду відповідати за кров людей, яких убив протягом всіх цих років. Але ким ти мене вважаєш?!
Мо Сі був майже не в змозі дихати. Він схопив Ґу Мана за руку і пробурмотів:
- Ґу Мане…
Однак людина, яку той зараз бачив, була не його маленьким шиді, а Імператором з дощової ночі на Золотій платформі вісім років тому.
Монархом, який змусив Мо Сі принести Небесну Обітницю.
Ґу Ман трохи схилив голову, кожне слово він цідив крізь зуби:
- Армія, брати, репутація, спогади… У мене нічого немає. Вісім років я був між небом і землею, став ні людиною, ні привидом… А ти? Обіцяючи мені мир під небом, ти уявляв його для мене? Пообіцявши мені справедливість, ти дав мені її побачити?
Ти отримав з цього усе, що міг отримати. Може відпустиш мене?! З мене досить! Я більше не хочу слухати твої геніальні задуми. Мені просто гидко!
Ґу Ман не був святим, щоб не тримати образ.
Образа в його грудях, яка досі стримувалася розумом, роз’ятрилася під впливом демонічної енергії.
Ґу Ман люто тряхнув Мо Сі. Він дивився на обличчя Мо Сі, але не міг упізнати людину перед собою. Його охопили біль і божевілля, його свідомість була в безладі.
Його вкрите шрамами тіло було охоплене темною демонічною енергією, що вивільнялася все більше і більше. Демонічні мітки з його серця поширилися на руки і шию… навіть на повіки.
- Ґу Мане… - Мо Сі спробував послабити його хватку, не нашкодивши йому. - Подивись уважно… це… кха-кха, це я…!
Що трапилося?
Той убивця не вбив Ґу Мана, але натомість, очевидно, сказав йому щось таке, чого не слід було говорити. Щось, що вразило силу духа Ґу Мана і настільки зламало його.
Що він сказав?!
Мо Сі застогнав, коли Ґу Ман з гучним звуком притиснув його до стіни. Духовне полум’я демона-вовка, що вирувало за ним, стало яскравішим. Його блакитні очі засяяли ще яскравіше.
В тих очах все сильніше проступало звіряче божевілля, залишаючи все менше людського. Єдине, що не розсіювалось — це сильний біль, що палав в його очах.
- Чому… я не зміг врятувати Лу Джаньсіна…
Його питання поступово перетворилися на бурмотіння, сповнене болю і самозвинувачень.
- Чому… через мене… напали на Мужон Ляня…
Його голос все більше нітився і ставав дедалі скорботнішим.
- Чому…
У розпачі він опустив голову, його плечі затремтіли.
- Чому… Мо Сі був змушений піти цим шляхом… це я вплинув на його життя… це я…
Холодний голос чоловіка в чорному досі лунав у його вухах. Правда була схожа на ніж, що врізався в його барабанні перетинки, проштрикнув горло і пройшов далі, перетворивши його нутрощі на криваве місиво.
Сльози градом текли по його вкритому демонічними мітками обличчю. Темне полум’я на його тілі через відчай і біль вирувало все сильніше.
Це тіло, надзвичайно гаряче від вируючої стихії, здавалося, скоро буде розірване й поглинуте нею.
Його я потроху розсіювалося, демонічні мітки поширилися навіть на кінчики його пальців.
Ґу Ман захлинався від ридань.
- Це я… нічого не домігся… зробив… зробив усіх вас шаховими фігурами на дошці…
Джаньсін.
Мужон Лянь.
Мо Сі…
- Навіщо ти змусив його принести Небесну Обітницю!!! – зірваним голосом прокричав Ґу Ман.
Мо Сі завмер.
Тоді його погляд упав на нефритові уламки розбитого сувою-літопису.
Він раптом усе зрозумів.
Ґу Манові скрики ніби з силою проривалися з його закривавленого горла. Загнаний у скрутне становище, він скиглив, мов вмираючий звір.
- Чому ти змусив його принести Небесну Обітницю?… Навіщо ти з ним так вчинив…
Я просто хотів, щоб він жив краще життя… Я завжди сподівався, що він зможе жити краще…
Це я завдав йому шкоди…
Упертий. Претензійний. Самовпевнений.
Він не залишив для Мо Сі вибору, не дав йому дізнатися правду.
І, зрештою, опинився в цій ситуації.
Ґу Мане, Ґу Мане… який же ти розумний.
З-під чорного лацкана сочилася кров, безтямний Ґу Ман люто стискав Мо Сі. Він був надто близько і темна демонічна ці була подібна до тисяч гострих голок, що встромлялися його плоть і кістки, розрізаючи його на частини.
Але не зважаючи на сильний біль і важкий тиск демонічної енергії, Мо Сі все ще тримався. Він із зусиллям підняв тремтячі руки, і повільно обхопив обличчя нестямного Ґу Мана.
З горла підступив присмак крові. Він подивився вниз Ґу Манові в очі. Він хотів щось сказати, але тиск демонічної ці був надто сильним і, зрештою, він нічого не зміг вимовити. Тільки тремтячими кінчиками пальців...
Ніжно торкнувся символа лотоса на шиї Ґу Мана.
Я буду з тобою.
Коли мене немає поруч, масив захистить тебе.
Якщо я тобі потрібен, якщо ти хочеш мені щось сказати, якщо можеш мені довіритись… просто покличе мене, шисьоне.
Я обов’язково прийду до тебе.
Обіцянка минулого була розвіяна, як сніг на вітрі, спалена й перетворена на попіл потужною демонічною ці.
Кожна ділянка тіла Ґу Мана випромінювала небезпечну магічну енергію. Чим він був ближчим, тим глибшим був біль. Мо Сі погладив символ на шиї. Пальці, що торкалися його, були обпалені до крові, але він вперто продовжував своє.
Зрештою, не зважаючи на гострий біль, як довіра прорізається крізь нерозуміння, як прощення прориває ненависть, його чиста душа пройшла через демонічний вир...
Він міцно стиснув Ґу Мана в своїх обіймах.
Він відчував, як сильно тремтіло його тіло, відчував, як демонічна ці вражає його внутрішні органи.
Але що з того?
Він завжди дотримувався своєї обіцянки. Тієї, яку дав своєму шисьону ще будучи молодим, перед тим, як вирушити в далеку подорож. Як би небезпечно це не було, він повернеться до нього.
Він обрав людину на все життя.
Байдуже на кров, ідентичність, час.
Він ніколи не брехав Ґу Ману. І цього разу, в цей момент, можливо, Ґу Ман нарешті зможе повірити, що його обіцянка, дана того дня, коли він був молодим і недосвідченим, була обіцянкою, яку він триматиме до кінця свого життя.
- Так, Небесна Обітниця, - хрипко прошепотів Мо Сі йому на вухо. – Бачиш, шисьоне, який я дурний? Можеш залишитися і наглядати за мною?
Я використав десять років життя... Поглянь на мене. Не дозволяй мені зробити такий дурний вибір знову…
Він тихо закашлявся і на губах показалася кров.
Мо Сі заплющив очі. Його долоня лежала на потилиці Ґу Мана. Демона, якого всі цуралися, як чуми, він тримав в своїх руках наче скарб.
- Добре?
Ґу Мана широко розплющив очі і спантеличено, з тремтінням, подивився на нього, не в змозі сфокусувати погляд.
На мить запала тиша. І в цей момент дві формації лотоса засвітилися сліпучим світлом. Масиви мечів перетнулися один з одним, але не бажаючи завдавати одне одному шкоди, вони розсипалися на тріпотливі пелюстки, що світилися, й стали повільно опадати навколо двох людей.
Демонічна енергія яскраво спалахнула... і згасла.
Демонічні візерунки, що вкривали тіло Ґу Мана, розчинились під його шкірою. По його обличчю текли сльози. Волога ніби змила хаос і міазми з його очей, залишивши по собі чисту озерну блакить.
Погляд Ґу Мана поступово прояснився і він тихо пробурмотів:
- … Мо… Мо Сі?
Перш ніж той встиг відповісти, Ґу Ман заплакав.
- … Пробач... Пробач...
Я… я не хотів завдати тобі болю, я не хотів примушувати тебе… Я справді… справді не знав, що ти… що ти…
Більше він не міг говорити, його душили ридання.
- Ці десять років…
Скільки десятиліть у житті людини?
Чому ти такий упертий? Чому ти віддаєш своє життя за старого друга, який, як ти думав, уже зрадив тебе?
Мо Сі пригорнув його, погладив по волоссю, поцілував у маківку і тихо сказав:
- Так. Десять років, - він дуже міцно його обійняв і хрипким голосом продовжив: - Тому, ти маєш бути добрим до мене. Інакше я можу сильно розізлитись. А коли я злюся… моє життя стає коротшим, так?
Довгі вії були вкриті вологою.
- Щоб побути зі мною довше, хоча б на один день, шисьоне, ти маєш бути слухняним.
Ґу Ман захлинався від ридань.
- Не перетворюйся на демона. Не звинувачуй себе. Не залишай мене.
Мо Сі підняв руку і витер сльози на обличчі Ґу Мана.
Весь закривавлений, він обійняв його. Очевидно, що він отримав важкі травми, та все одно захистив його. Він сперся підборіддям на чоло Ґу Мана. Його очі були вологі й червоні, але він усе одно ледь помітно посміхався і заспокоював:
- Просто... Проведи решту мого життя зі мною вдома.
Добре?
Далі
Розділ 161 - Плітки про зв'язки
Мо Сі вивів Ґу Мана з кімнати. Почуття в серці однієї людини можуть бути таємницею. Почуття між двома - договором. Коли ж третя особа дізнається про них, їх можуть використати в своїх цілях. Свідками стали більше десятка людей. Хоча всі вони були першокласними секретними охоронцями Внутрішнього палацу, все ж, вони були людьми. Секрет дізналася дюжина чоловік, тож новина про те, що Сіхе-Дзюнь ризикував своїм життям, щоб врятувати зрадника, швидко рознеслася по всій столиці Чонхва, наче у неї виросли крила. До цього вже було багато припущень щодо їх стосунків. Коли ж стало відомо про це, багато людей, які до цього ще були обережними та стриманими, засумнівалися. - Сіхе-Дзюнь божевільний? Навіщо йому робити це заради зрадника? - А? Ти все ще не знаєш? Насправді між ними не такі вже й прості стосунки. - Я знаю, що вони були братами, які разом пройшли вогонь і воду, але… - Братами, які разом пройшли вогонь і воду? Тобі справді варто піти послухати, що говорить Мужон Лі. Він родич королівської сім’ї і його слова, певно, справедливі. Правда точно шокує тебе настільки, що ти будеш не в змозі закрити рота! На якийсь час місто охопили хвилювання. Однак Мо Сі був не в настрої турбуватися про ці дрібниці. Хоча він прибув вчасно, щоб врятувати Ґу Мана від повного поглинення демонічною енергією, таємничий «убивця» розповів Ґу Ману про Небесну Обітницю. Це був ще один важкий удар для людини, яка вже була на межі. Це остаточно зруйнувало свідомість Ґу Мана. Як і попереджав Дзян Фулі, нинішній стан Ґу Мана був гіршим, ніж тоді, коли Країна Ляо тільки-но відправила його назад в якості дару до мирної угоди. У той час Ґу Ман хоч і вважав себе диким вовком, та принаймні зберіг багато людського в своїй поведінці. Однак Ґу Ман, який знову пережив травму, після пробудження майже втратив усі людські почуття. - Коли в країні Ляо вдосконалювали його тіло, то хотіли перетворити його на зброю з плоті та крові. Їм не потрібно було, щоб він мав якісь думки. Поки він підкорявся наказам, цього було достатньо, - говорила Мендзе виснаженому Мо Сі на веранді в саду маєтку Сіхе після лікування Ґу Мана. – Але, якщо подумати, це була їх перша спроба зробити щось подібне, тож вони не дуже добре це контролювали змін зазнала лише духовна сила Ґу Мана. Крім цього, пізніше, коли він став виявляти ознаки божевілля і все більше виходив з-під контролю Ляо, аби уникнути непередбачуваних небезпек, вони вирішили знищити дві його душі, які відповідали за спогади, і відправили його до нас у Чонхва. Як бачите, зараз його стан абсолютно вийшов з-під контролю. Хоч демонічна енергія не поглинула його повністю, він, по суті, став людиною, що не розуміє людських почуттів… Мендзе на мить завагалася. Слово «монстр» готове було злетіти з її губ, але вона не змогла його вимовити. Обличчя Мо Сі було надто втомленим і сповненим болю. Вона виросла з ним, та за стільки років знайомства рідко бачила його таким. За верандою накрапав дощ. Червоний лотос у ставку колихався від вітру. Під широким листям лотоса рухався золотий короп, від чого вода ніби виблискувала. У тиші Мо Сі раптом тихо сказав: - Але він все ще пам’ятає мене. Мендзе: - … - Після того, як я вивів його з тої кімнати, він був без свідомості майже два дні. Коли ж прокинувся, він не реагував ні на кого іншого, хто звертався до нього, але він все ще пам’ятає мене, - Мо Сі опустив очі. Здавалося, він розмовляв із Мендзе, але водночас ніби заспокоював себе. - Він завжди слухає все, що я йому кажу. - Це тому, що він не був повністю поглинутий темною ці. Наразі він фактично втратив пам’ять, залишилося лише кілька незначних фрагментів, – зітхнула Мендзе. - Насправді, я не знаю, як довго він може протриматися. Мо-даґе, майстер-цілитель Дзян також казав тобі раніше, що якщо не повернути йому дві його душі, це буде глухий кут. Мо Сі різко заплющив очі. Краплі дощу билися по черепиці, карнизах і каменю навколо водоймища. Його темні брови були насуплені, а тонкі губи під високим носом щільно стиснуті. Якби це тільки Мендзе говорила, що немає способу врятувати його, у нього був би принаймні проблиск надії. Але перший майстер-цілитель Чонхва, Дзян Фулі, вже сказав йому те саме: «...Якщо не знайти дві частинки його душі, навіть безсмертні не зможуть його врятувати.». Нігті Мо Сі глибоко вп’ялися в долоні. Раптом він сказав: - Скільки заклиначів-цілителів у Дев’яти Провінціях можуть використовувати метод керування душею? Мендзе була шокована. - Мо-даґе, не кажіть, що Ви хочете… Мо Сі обернувся і сказав їй: - Я хочу прикликати для нього дві зниклі душі. Реакцію на ці безмежно абсурдні слова було майже неможливо приховати. Мендзе пробурмотіла: - Це… Це ж все одно, що шукати голку в копиці сіна. Щойно душа відділена, вона може бути втрачена де завгодно. Навіть якщо хтось у цьому величезному світі володіє методом керування душею, може знадобитися десять або двадцять років, щоб знайти її, і пройти через незліченні труднощі – це не буде легким завданням. - Я знаю, - Мо Сі дивився на завісу дощу за карнизами, заклавши руки за спину. - Звичайно, знайти ці дві душі буде нелегко. Після павзи глибоким і низьким голосом він промовив - Але відпустити його ще важче. - … - Колись всі думали, що моя сім’я в жахливому становищі і що я приречений ніколи не зробити собі ім’я, ніхто не турбувався про мене. Коли я вперше пішов у казарму, я усе робив один: патрулював сам, ходив у розвідку сам, їв сам. Якось я натрапив на вовків-демонів і був весь вкритий отруйною кров’ю. Я думав, що ніхто не прийде рятувати мене, не буде ризикувати своїм життям, бо в Чонхва не було нікого, з ким би я був близьким. Мендзе була трохи збентежена. У той час Мо Сі був дуже юним, і вона ще не мала близьких зв’язків із ним. Тепер, слухаючи, як він розповідав про минуле, вона не знала, як його втішити, тож лише видала тихий звук згоди. - Він прийшов, щоб врятувати мене, - сказав Мо Сі. - Він не думав про те, що теж може отруїтися, не думав, чи зможе розвіяти демонічну ці після того, як врятує мене, не турбувався про те, хто я, чи про мої обставини. Мендзе, зараз те саме стосується мене. Хай як важко це буде, який буде результат і скільки часу це займе. Поки він живий і поки живий я, я не озирнуся назад. Поки хтось із нас не помре. Зелені бамбуки м’яко гойдалися біля блідих стін подвір’я, видаючи під вітром і дощем вологий і похмурий шелест. Мо Сі сказав останні кілька слів: - Або ж поки він не одужає. Мендзе подивилася на чоловіка перед собою. Справді, цими днями вона чула багато пліток у місті. Як одна з найближчих до нього людей, вона краще за інших розуміла правду про те, що у Мо Сі на думці і що значить для нього Ґу Ман. Але через це вона також відчувала, що Мо Сі насправді був дуже сильним. В його руках горів вогонь, який ось-ось мав згаснути, перед ним пролягала темна дорога, і він отримав найжахливішу звістку. Але Мо Сі це витримав. Вона багато років займалася цілительством і бачила різних людей, які перед обличчям труднощів проявляли слабкість, безрозсудність, замикалися в собі або ж втрачали контроль. Вона бачила, як з різних причин діти з сумом полишають спроби врятувати своїх тяжкохворих батьків, як чоловіки боягузливо полишають своїх слабких дружин… ці люди, мабуть, були загнані в глухий кут, тому могли лише опустити голови. Вона не була на їхньому місці і не відчувала страждань цих людей, тому не хотіла давати оцінку правильності їх вибору, називати його проявом егоїзму чи слабкості. Вона також звикла бачити мінливість людської натури, тому її серце тремтіло, коли хтось проявляв упертість і не корився долі. Мо Сі не скаржився, не став різким чи безрозсудним, не зламався і не втрачав контроль. Навіть дурень міг помітити на його обличчі тіні важких емоцій і те, як тремтіли кінчики його пальців. Але його голова залишалася тверезою і він жорстко себе тримав. Він не витрачав свою енергію ні на що зайве, навіть на щось, що могло полегшити його самопочуття. Від початку до кінця він витримував ця кошмари, які уже незліченну кількість разів могли розбити йому серце, з якимось жорстоким по відношенню до себе спокоєм. Нарешті Мендзе важко зітхнула і сказала: - Техніка керування душею… це відгалуження однієї з Трьох Великих Заборонених Технік, Техніки Відродження. І щоб оволодіти цією технікою, заклинач-цілитель повинен не тільки бути на досить високому рівні вдосконалення, але також мати можливість практикувати цю техніку. В легендах про цілительство більшість із таких людей були близькі до надзвичайної могутності, а їхні вчинки і місцезнаходження майже міфічні. Але… - Мендзе на мить замовкла, і вчепилася своїми тонкими пальцями за манжети. Потім, ніби зважившись, підвела голову й сказала: - Якось я бачила одну легенду в книзі цілительства. На північ від міста Лінь’ань є дрімучий ліс і гори, і в цих горах живе майстер-відлюдник, який опанував Техніку Відродження. Вона практично бачила як в темних очах Мо Сі загорається світло. - Техніка керування душею є першим кроком Техніки Відродження, - продовжила вона. - Якщо чутки правдиві, цей майстер, безперечно, може прикликати дві душі, яких бракує Ґу-шисьону… але… - Вона відвела погляд і тихо мовила: - Але це лише чутки і неможливо сказати напевно, чи є справді такий майстер поблизу Лінь’аня. Якщо є, його нелегко буде знайти серед лісів і гір. А ще кажуть, що його вдача непередбачувана: якщо він в доброму гуморі, то допомагатиме людям, якщо ж в поганому, то може завдати шкоди. Тож навіть якщо ви справді знайдете його, важко сказати, буде це катастрофою чи благословенням. Але, попри її застереження, по виразу обличчя Мо Сі Мендзе зрозуміла, що той ніколи не відступиться від цього шляху. - Мо-даґе, - зітхнула вона, - якщо Ви справді хочете піти, я не зможу Вас зупинити. Війна між Чонхва та країною Ляо вже почалася, Лянь-даґе серйозно поранений і прикутий до ліжка, його життя висить на волосині, і я не знаю, чи можливо його врятувати. Якщо Ви справді досягнете успіху і Ґу-шисьон одужає, це буде чудово для Чонхва. Але... Боюся Ван-сьон [про Імператора] не захоче відпускати вас із столиці. Вона трохи помовчала. - Як щодо цього: поверніться до маєтку й добре відпочиньте. Придушуючи демонічну енергію Ґу-шисьона, Ви також отримали багато травм. Я поясню й попрошу про все Ван-сьона. Вона лагідно й тепло посміхнулася Мо Сі, хоча тінь смутку в її очах неможливо було приховати. - Вибачте, що не помітила все першою і, коли Вашу родину спіткало нещастя, мене не було поруч… Дозвольте мені допомогти Вам цього разу. Якщо Ви зможете врятувати… врятувати його... - Вона опустила голову, і тонкі пасма волосся впали на її струнку білу шию. - Тоді я також буду дуже щаслива. Не хвилюйтеся і залиште розмову з Ван-сьоном мені. Дощ посилювався. Мендзе дала ще кілька настанов щодо використання ліків, потім покликала Юе Нян, і вони вдвох, під парасольками, пішли. Мо Сі ж повернувся до кімнати, щоб продовжити доглядати за Ґу Маном. Лише кілька слуг залишилися стояти на порожньому подвір’ї. Серед них був і управляючий Лі. - Пане, чому Ви хмуритесь? Про що думаєте? Слова нового помічника витягнули Лі Вея із задумливості. Він відвів погляд від стіни й прокашлявся. - … Ні про що. Це було дивно. Він чув розмову між принцесою Мендзе та своїм господарем, і почувався незручно. Колись Лі Вей служив у палаці і бачив дуже багато дружин та наложниць. Хоч вони всі і мали шляхетне походження, та все ж були людьми. А люди мають почуття, які не так легко відпустити. Ось чому хтось може до світанку сидіти наодинці в порожньому наметі. Ось чому хтось може від душі сміятися у своєму палаці, почувши, що улюблена наложниця померла від хвороби. Ось чому мають місце маніпуляції, ненависть і заздрість. Ось чому багато хто не в змозі з чимось змиритися. Але Мендзе здивувала Лі Вея. Хоча вона боролася, сумувала, виявляла небажання, ці її боротьба, смуток і небажання здалися Лі Вею надто фальшивими, як нафарбоване личко красуні. Почуття, які можна було так легко відпустити, не були справжніми почуттями, годі й говорити, що вона чекала на Мо Сі більше десяти років. А може, як у однієї з трьох чеснот Чонхва, її вдача і справді відрізнялася від вдачі звичайних жінок? Подумавши так, Лі Вей злегка насупився.
Читати
Відгуки
ну які вони🤲😭🤧. розділ потрапляє в топ моїх улюблених
Яка прекрасна сцена як захотілося побачити її на екрані прям уявила💔💙💙💙💙💙💙яка сильна і Потужна енергія їх тримає разом