- Га? Тільки Ґу Мана? Ваншу-Дзюню, можливо, варто привести ще кількох з них, - пролунав голос одного панича.
Два шляхетних пана, Сіхе і Ваншу, обидва мали причини ненавидіти Ґу Мана, тож молодий чоловік не вагаючись із сарказмом сказав:
- З нинішнім станом Ґу Мана буде вражаюче, якщо він не зіпсує всім настрою.
Мужон Лянь спершу проігнорував його, усе ще дивлячись на Мо Сі. Але коли почув останню фразу, його губи скривилися в усмішці. Побачивши це, молодші чини, що шукали його прихильності, теж посміхнулися.
- Ха-ха, і справді. Одного Ґу Мана дійсно буде недостатньо. Щоб він був люб’язним? Дратуючим – оце скоріше.
- Чи мали ви колись з ним справу?
- Крім усього іншого раніше він був відомим бабієм. Мені було цікаво, і я хотів пограти з ним – але знаєте, він…
Не встиг молодий панич закінчити, як раптом по його шиї пробіг холодок. Він озирнувся і зловив на собі морозний погляд Мо Сі. Цей погляд був як лезо у холодну ніч, настільки лякаючий, що хлопець забув, що збирався сказати. Він важко ковтнув, на спині проступив холодний піт.
Він здригнувся – що він не так сказав? Але не встиг він як слід задуматися над цим, як Мо Сі відвів погляд. До його гострого профілю уже повернулася прохолодна байдужість, без жодного натяку на якесь хвилювання.
Здавалося, що безжалісність у його погляді мить тому була лише ілюзією.
- Ну ви і смішні, - мовив Мужон Лянь, являючи собою картину владної ліні. - Хто такий по-вашому Ґу Ман? Він був головнокомандувачем Чонхва, моїм колишнім рабом і шисьоном генерала Мо.
Мо Сі:
- …
- Можливо він і не вміє бути люб’язним, але як ми можемо допустити, щоб його не було на сьогоднішньому бенкеті? – Мужон Лянь опустив на Мо Сі свій отруйний погляд. - Тепер, коли генерал Мо повернувся і збирається долучитись до цієї невеличкої вечірки в моєму маєтку, як я можу знехтувати обов’язками хорошого господаря і... не поділитись?
З кожним словом Мужон Ляня очі Мо Сі ставали дедалі похмурішими. Під кінець вони нагадували чорні хмари, що тиснули на стіни міста* - полум’я гніву перетворилося на тисячну армію, що, затамувавши в собі вбивчий намір, дрімала під його опущеними віями.
*З «Пісні правителя Яньмень» Лі Хе
Він не хотів бачити Ґу Мана в такому жалюгідному стані перед цими людьми.
Але кожне слово Мужон Ляня мітило в його слабке місце, кожне пронизувало його серце.
Сказавши це, Мужон Лянь повернув на своє обличчя прохолодну усмішку.
- Генерале Мо, ваш великий ворог, ваш Ґу-шисьон - вам не цікаво, як я приборкав його? Хіба ви не хочете побачити це на власні очі?
Зрештою, група все ж зголосилася поїхати.
Маєток Ваншу був розташований на східній стороні Чонхва - це була грандіозна і розкішна споруда. Над маєтком висіла тотемна печатка у формі кажана - емблема роду Ваншу. Більшість людей в маєтку були одягнені в темно-сині вбрання із золотистими краями.
Це було правило Чонхва. Одяг знатних сімей зазвичай був оздоблений золотими краями. Але колір фону призначався імператорським указом. Наприклад, одяг маєтку Сіхе був чорний із золотистими краями, маєтку Юе - білий із золотистими краями.
В небі сяяло вісім тисяч вишуканих небесних ліхтариків, створюючи атмосферу пишності і задоволень. Бенкет тривав уже деякий час і всі були розслаблені. Молодші чини, що спочатку були стримані, також пожвавились, випивали і грали в пальчикові ігри*. Атмосфера була дуже жвавою.
*Ігри для компаній, де той, хто програє, має випити обумовлений об’єм алкоголю. Детальніше про хід і правила гри можете почитати, забивши в пошук finger-guessing game або finger spoof (українською можете не шукати)
Мужон Лянь розкинувся на дивані з бамбуку сянфей. В його тонкій й блідій руці була срібна паличка, якою він безцільно шурхав в курильниці.
Всередині неї був особливий вид пахощів з країни Ляо. Він безпечний, якщо вдихати його здалеку, а от тих, хто знаходився безпосередньо біля джерела запаху, він накривав хвилями екстазу. Але депресія, що настає по закінченні ефекту пахощів, втричі сильніша, ніж попереднє задоволення. Щоб і далі відчувати це задоволення, пахощі треба використовувати регулярно і часто, через що важко зупинитися. Попередній Імператор у своє правління заборонив їх...
Захоплений вираз обличчя Мужон Ляня, трохи затуманений димом, викликав у Мо Сі роздратування.
Юе Ченьцін сів поруч з Мо Сі. Він побачив, як Мужон Лянь вдихає дим, зацікавився і хотів підійти ближче, але Мо Сі зупинив його.
- Сядь.
- Що це?
Обличчя Мо Сі спохмурніло.
- «Життя як сон».
Юе Ченьцін був шокований.
- Ого! «Життя як сон» країни Ляо? - він стурбовано подивився на чоловіка. - … Ваншу-Дзюнь, здається, дуже залежний. Не дивно, що сьогодні він такий втомлений.
- Якщо ти хоч доторкнешся до цих пахощів, батько неодмінно замкне тебе на кілька років.
- Мій батько? – сказав Юе Ченьцін. - Мій батько не такий суворий. Щонайбільше він би пригрозив мене підвісити та побити. Замкнути на кілька років — це більше схоже на вашу ідею, а не його, генерале Мо.
Не чекаючи, поки Мо Сі розсердиться, Юе Ченьцін посміхнувся і сказав:
- Але Вам не варто хвилюватися. Я ні на дрібку не зацікавлений у такому ілюзорному задоволенні. Я дуже привабливий, мені не потрібне «життя, як сон», щоб відчути щастя, і не маю потреби від чогось в ньому забуватись.
Несподівано кілька його останніх слів випадково долинули до вух Мужон Ляня.
Той грався з пахощами, що залишилися в курильниці, зробленій у формі золотого звіра. По його обличчі пробіг натяк на прохолодну насмішку. Млявим, як дим, голосом він промовив:
- Забутись? Хм. «Життя як сон» тут на вагу золота. З фінансовими ресурсами твоєї родини ти не зможеш курити це навіть якщо забажаєш.
Юе Ченьцін не хотів з ним сперечатися і байдуже сказав:
- Так, Ваншу-Дзюнь має таке благородне походження. Ваші багатства можуть варті статка цілої країни. Як я можу зрівнятися з Вами?
Мужон Лянь був задоволений. Він повернув голову і запитав:
- Сіхе-Дзюню, не хочете приєднатися?
Побачивши холодне вираз обличчя Мо Сі, Мужон Лянь відкинувся назад й засміявся.
- Я мало не забув. Генерал Мо дуже ощадлива людина. Ви не любите екстравагантність і марнотратство. Ох, здається, на весь Чонхва я єдиний, хто може насолоджуватися цим скарбом країни Ляо.
Мо Сі абсолютно не мав бажання розмовляти з цією людиною більше, ніж це було необхідно. Мужон Лянь, якого він пам’ятав, уже був втіленням покидька. Хто б міг подумати, що за ці роки він зможе стати навіть гіршим?
Мужон Лянь пишався своїм статусом чистокровного дворянина, але відмовлявся сумлінно працювати, натомість дедалі глибше занурювався в трясовину. Тепер його можна було назвати безмозким, зануреним у п’яні сни марнотратником.
Лі Вей мав рацію: Мужон Лянь справді прогнив до кісток.
- Мій пане, - у цей момент увійшов управляючий маєтку Ваншу і доповів Мужон Ляню. – Люди з павільйону Лвомей вже тут, як Ви й наказували.
- О, прекрасно. Впускайте їх.
Бенкет досяг свого апогею. Гості були трохи напідпитку. Управляючий отримав наказ і, звичайно, його виконав - поплескав у долоні, даючи розпорядження слугам завести найкращих чоловіків і жінок саду Лвомей, щоб пожвавити атмосферу. Мо Сі повернув голову і його темні очі по-соколиному вчепилися у вхідні двері.
Зашурхотіли оздоблені намистинами завіси і управляючий увів всередину кілька рядів чоловіків і жінок. Кожен і кожна з них мали свій шарм - деякі з них були милими і яскравими, деякі невинно чистими, скромними чи зарозумілими, неохочими чи готовими на все.
Але Ґу Мана серед них не було.
- Це повії, яких прислали з саду Лвомей. Якщо хтось з них вам подобається - не соромтеся брати їх і розважатися, - Мужон Лянь ліниво махнув рукою. - Вони не більше ніж нікчемні виродки, якщо помруть - це буде моя відповідальність. Сьогодні цей пан піклується про вас. Хіба ви усі не маєте зараз співати хвалу і слізно дякувати мені?
Всі одразу ж взялися йому лестити.
- Ваншу-Дзюнь просто ковток свіжого повітря!
- Як і очікувалося від двоюрідного брата Імператора. Йому варто сказати лиш одне слово, щоб отримати бажане. Цьому можна позаздрити!
Натовп вилизав Мужон Ляню чоботи і став розбирати цих бідолах, щоб випити з ними та повеселитися. На мить картина бенкету перетворилася на розмитий хаос.
— Красуне, як тебе звати?
— Ходи, наповни чашу ґеґе.
Вираз обличчя Мо Сі ставав дедалі похмурішим. Він вже довго це терпів і, зрештою, його терпіння вичерпалось. Але щойно він збирався встати й піти, як почув Мужон Ляня, що з ноткою веселощів в голосі сказав:
- Сіхе-Дзюню, тут немає нікого, хто б задовольнив вас?
- Ви випили забагато вина.
- Не забагато, - посміхнувся Мужон Лянь. – А Сіхе-Дзюню не варто так поспішати покидати нас. Особа, яку ви хочете бачити, тут. Просто останніми днями він дивно себе поводить. Він стає дуже тривожним, якщо покидає сад Лвомей. Тож весь цей час він стоїть за дверима і відмовляється заходити.
Сказавши це, він наповнив собі ще одну чашу й випив її одним ковтком.
- Якщо не вірите, погляньте самі.
Мо Сі обернувся до дверей. Як і сказав Мужон Лянь, за оздобленою намистинами завісою, що коливалася, виднівся силует, ніби там ховався і обережно визирав назовні насторожений звір.
- Побачили?- сказав Мужон Лянь. Чому б не завести його сюди, щоб ви могли повеселитись?
Мо Сі не відповів і Мужон Лянь усміхнувся. Його щоки почервоніли від вина, він витягнувся й крикнув:
- Гей, усі, почекайте хвилинку!
- Що сталося, Ваншу-Дзюню?
Мужон Лянь звузив очі. Зневага й злоба на його обличчі вмить поглибились. Він сказав:
- Як ви себе поводите? Кожен з вас поспішає обійняти красуню, але чи помітив хтось, що на колінах нашого благородного Сіхе-Дзюня досі нікого нема?
Мо Сі:
- …
За інших обставин ніхто б не наважився жартувати з ним. Однак більшість молодих паничів були марнотратниками. З легкими пораненнями вони б не пішли на поле бою, з важкими пораненнями не встали б з ліжка. Не так багато з них раніше працювали безпосередньо з Мо Сі. Крім того, вони були напідпитку, тому говорили, не замислюючись про пристойність.
- Сіхе-Дзюню, столиця не схожа на армію, - невиразно посміхнувся один із них. – К-красуні тут скрізь, а ті, що належать Ваншу-Дзюню просто к-кращі з кращих. Чому Ви в-відхиляєте його пропозицію?
- Хоч Сіхе-Дзюнь в самому розквіті сил, але завжди зайнятий військовими справами. Ви маєте час від часу відпочивати.
- Саме так. Генерал Мо вийшов з незліченної кількості битв, але не відвідав жодного заштореного ложа. Життя коротке і гірке, тож варто насолоджуватись ним тут і зараз, ха-ха.
Юе Ченьцін ще був відносно тверезий. Побачивши вираз обличчя Мо Сі, він відчув, як всередині наростає страх.
- Слухайте, - поспішно сказав він, -чому б вам усім вже не замовкнути?
Мо Сі глянув на нього і подумав, що всупереч усьому ця дитина може бути серйозною.
Але наступним, що він почув від Юе Ченьціна, було:
- Якщо ви продовжите отак чесати язиками, генерал Мо вибухне і почне вбивати людей – тоді я буду першим, хто втече!
Мо Сі:
- …
Усі, напівп’яні, перезирнулися з дурними усмішками на обличчях. У цій жахливій тиші Мужон Лянь глянув вбік своїми персиковими очима, їх погляд був п’яним, але гострим і холодним.
- Сіхе-Дзюню, навіть коли перед вами стільки незрівнянної краси, ви не хочете ні жінок, ні чоловіків. Ох, гадаю... - він злобно посміхнувся. - Той, кого ви прагнете... це ваш ворог, чи не так?
Сказавши це, він крикнув до дверей:
- Ану! Приведіть зрадника Ґу Мана для нашого генерала Мо!
Авторці є що сказати:
Серцевий біль А-Ляня
А-Лянь: Чому ви мене ненавидите? Хіба Ґу Ман, цей маленький зрадник, зможе без мене вийти онлайн? Це неможливо!
А-Лянь: Справа не в тому, що я хочу розкопати інформацію, щоб використати проти цього клятого цундере Мо Сі. Я стільки зусиль доклав, щоб переконати його прийти трохи повеселитись, але мабуть, він відмовиться розмовляти з Ґу Маном ще півтора-два тижні!
А-Лянь: Як я можу бути лиходієм? Ясно, що я помічник!
А-Лянь: На серці цього пана гірко, але рот видає тільки лайку!
А-Лянь: Ґу Мане, виходь! Я стільки працював, щоб залучити клієнтів і звести вашу парочку, а мене все одно лають! Я вимагаю компенсації за моральні збитки!
Ґу Ман: (вперто) Вийду тільки якщо у тебе буде вовчиця.
Далі
Розділ 15 - Сіхе-Дзюнь - брехун
Управляючий вивів Ґу Мана. Шия у нього була скута залізним ланцюгом, що дзвенів при кожному кроці босих ніг, поки він виходив з тіні. Коли вони бачились минулого разу, Ґу Ман був напрочуд спокійним, ніби не відчував ні найменшого хвилювання, перебуваючи на своїй території. Зараз же, хоч обличчя Ґу Мана виглядало незворушним, його м’язи були напружені, а гострий погляд, прихований за довгими віями, був дуже настороженим, пробігаючи по обличчям натовпу. Несподівано цей погляд зустрівся з очима Мо Сі і серце останнього тьохнуло. Він розумів, що його теперішнє становище було вкрай незручним. Якби Ґу Ман раптом згадав про попередню зустріч в саду Лвомей, хоча це і не мало б якихось жахливих наслідків, але нічого хорошого з цього б не вийшло. Він все це розумів, але якась частина його серця таємно кричала, сподіваючись, що Ґу Ман відреагує на нього дещо інакше. На жаль, Ґу Ман знову розчарував його. Він зовсім не зацікавився ним і, здавалося, бачив у ньому лише одного із тих дивних клієнтів. Його погляд не затримався на обличчі Мо Сі і на мить. Він просто побіжно глянув на нього і бездумно перевів погляд далі. - … Мо Сі похмуро зазирнув у свій вишуканий нефритовий кубок на столі, і став мовчки крутити його в руках. - О, колишній славетний Вівтарний звір, - з фальшивою посмішкою промовив Мужон Лянь. - Ґу Мане, чого ти так нервуєш? Ти служив моїй сім’ї з дитинства – по суті, зараз ти завітав у старе пристанище. Чого тут боятися? Ходи. Він помахав Ґу Ману. - Ходи сюди. Ґу Ман повільно зробив два кроки вперед і його погляд упав на курильницю перед Мужон Лянєм. Він чхнув, імовірно, через запах пахощів з неї, і швидко розвернувся, щоб тікати. Мужон Лянь не очікував такої реакції. Опам’ятавшись, він суворо сказав: - Ловіть його! Духовне ядро Ґу Мана вже було знищено, але сила його тіла все ще була визначною. Пронісшись на своїх довгих ногах повз натовп, він збив кількох людей. Тоді, відштовхнувшись рукою від підлоги, він підскочив у повітря, як пантера, ухиляючись від слуг, що намагалися схопити його, і надійно приземлився. Його рухи були плавними, наче вода, що перетікала. Навіть без використання магії в них відчувалася сила. Ґу Ман ударом ноги відправив переслідувача в політ. Обернувшись, він подряпав щоку і продовжив тікати. - …Зрештою, навіть голодний, верблюд все-таки більший за коня. Навіть покалічений генерал Ґу сильніший за цих, - сказав Мужон Лянь і він глянув на Мо Сі. – Ви згодні, Сіхе-Дзюню? Мо Сі, схрестивши руки на грудях, притулився до спинки крісла і проігнорував Мужон Ляня. Він спостерігав, як Ґу Ман бігав туди-сюди по залі. База бойових мистецтв Ґу Мана була справді надто хорошою. Слуги маєтку Ваншу докладали чимало зусиль, щоб приборкати його. Зрештою, усі вони були вкриті потом, їх носи кровили, на обличчях були синці. - Господарю, ми його зв’язали. - Погляньте на себе: захекались, як воли. Якби я не знав, то подумав би, що не в нього зруйновано духовне ядро, а у вас. Ідіоти! Слуги опустили голови й нервово ковтали слину. На щастя, Мужон Лянь не продовжив їх лаяти. Натомість він змахнув широкими рукавами й нетерпляче сказав: - Поверніть його. Ґу Мана знову вивели в центр зали. Оскільки він не слухався, вони були змушені використати заклинання, щоб міцно зв’язати його тіло та посадити перед помостом. - На коліна! Ґу Ман не хотів ставати навколішки, тож хтось із групи сильно вдарив його ногою ззаду по колінам і він упав на підлогу. Його обличчя, шия, живіт і ноги були міцно зв’язані чорною магічною мотузкою. Його очі були збентеженими й лютими, його мішкуватий одяг розхристався, оголивши значну частину блідих грудей. Мужон Лянь встав з бамбукового ложа, все ще тримаючи в руці срібну ложку, якою розгрібав попіл пахощів. Він нахилився й уважно подивився на Ґу Мана: - Увесь Чонхва під владою Мужонів… Генерале, куди ти тікаєш? Куди ти можеш втекти? Сказавши це, він відпустив Ґу Манові ляпаса. Різкий звук відлунив по залі. Мужон Лянь вклав багато сили і на щоці Ґу Мана з’явилося п’ять червоних слідів. Голова Ґу Мана схилилася вбік. Він не видав жодного звуку, а от у Мо Сі затремтіли вії. - Я витратив два роки, навчаючи тебе правил, але ти досі нічого не навчився. Мужон Лянь випростався і вдихнув запах, що залишився на ложці. Раптом він обернувся і глянув на Мо Сі. - О, Сіхе-Дзюню, я чув, що ви вправно керуєте армією. Коли ви очолили армію виродків, залишену Ґу Маном, багато старих солдатів хотіли протестувати, однак їх усіх переконала ваша присяга перед ними... Якщо у вас є такі здібності, чому б вам не навчити цього колишнього командира армії виродків за мене? Навчіть і його бути слухняним. Мужон Лянь махнув рукою, даючи знак слугам перетягнути Ґу Мана так, щоб він опинився перед Мо Сі. - Якщо вже зайшла про це мова, він колись наніс генералу Мо ЄСудар в груди і генерал Мо рано чи пізно повинен отримати... вибачення, - неспішно мовив Мужон Лянь. - Тепер ви — палач, а він лежить у вас на пласі. Можете піддати його будь-яким тортурам. Прошу. Ґу Ман не знав багатьох складних слів. «Палач», «плаха» - він не розумів їх. Однак слово «тортури» було для нього як палка для собаки, заляканої побиттям. Усе його тіло затремтіло, а очі округлилися. Його обзор був обмежений, він не міг бачити Мо Сі, що стояв в кутку позаду нього. Коли двоє слуг підхопили його з обох боків і посунули, він з усіх сил намагався озирнутися назад, але магічна мотузка, якою він був зв’язаний, утримала його голову на місці. Залізний ланцюг, що був просунутий йому між щелепами, майже впивався в його плоть, заважаючи дихати. На мить майже всі погляди в залі були прикуті до Мо Сі та Ґу Мана. Юе Ченьцін закрив руками очі й визирав крізь щілини між пальцями. - Генерале Мо, попри всю Вашу ненависть та образи, Ви не можете вбити його на моїх очах. Я ще дитина. - … Мо Сі нічого не говорив. Він повільно опустився на одне коліно, на інше сперся ліктем, а вільною рукою в чорній шкіряній рукавичці взяв Ґу Мана за підборіддя й підвів його обличчя. Рот Ґу Мана був затиснутий залізним ланцюгом і він нічого не міг сказати. Він міг лише боротися, брязкаючи ланцюгом і люто дивлячись на Мо Сі. На мить Мо Сі відчув незрозуміле тремтіння у своєму серці. Він не знав чому, але коли побачив розхристаного і зв’язаного залізним ланцюгом Ґу Мана, по його спині пробігли сироти. Чи було це хвилюванням від того, що він нарешті наступив на здобич ногою і спостерігав, як та витягує шию, щоб бути страченою? Чи гнівом через те, що вона була не в змозі опиратися? Чи це була якась інша емоція? Мо Сі не знав і не хотів знати. Його темні холодні очі зневажливо дивилися вниз. У мерехтливому світлі перед його взором постав Ґу Ман, лютий і жалюгідний. - … Через деякий час Мо Сі заплющив очі й підвівся. - Заберіть його. - Хм? Що Сіхе-Дзюнь має на увазі? Мо Сі відвернувся. - Він мене не цікавить. Мужон Лянь усміхнувся. - Он воно як. Мені здалося, щось зачепило слабке місце Сіхе-Дзюня і засмутило його, - говорячи, він додав трохи порошку в люльку у своїй руці. Він звузив очі й глибоко затягнувся, а тоді знову кинув свій косий погляд. - Але я справді захоплююся Сіхе-Дзюнєм. Після стількох років військової служби ви все ще такі ж благородні та доброчесні, як і раніше. Чоловіки та жінки, вороги та красуні - ніхто з них не може заслужити вашої уваги. З цікавості я б хотів запитати: яка ж це має бути неземна краса, щоб вона могла впасти вам в очі? Мо Сі нічого не сказав, його обличчя спохмурніло. Юе Ченьцін бачив, що атмосфера між ними стає все більш і більш напруженою. Він почухав голову і не втримався - зробив крок в їх сторону, щоб втрутитись. Мо Сі навіть не повернув голови. - Стій подалі. - … О… Наркотик вдарив Мужон Ляню в голову. Він глузував: - Сіхе-Дзюнь думає, що молодий пан Юе стане залежним, разочок вдихнувши цього диму? Не хвилюйтеся, це абсолютно неможливо. - Добре, якщо так, - погляд Мо Сі був схожий на вигнуте лезо у холодну ніч, що крізь клуби диму пронизував обличчя Мужон Ляня. Ймовірно, через боротьбу за владу між аристократичними сім’ями Мужон Лянь не любив клан Мо і з юності створював Мо Сі проблеми. Він завжди намагався рознюхати, що Мо Сі подобається, що не подобається, і зібрати інформацію, яку можна використати проти нього. Це був не перший раз, коли він намагався викрити його думки таким обхідним шляхом. Мужон Лянь усміхнувся й продовжив допитувати: - Ви досі не відповіли на моє запитання. У моєму саду Лвомей є різні красуні, чоловіки та жінки, загалом більше сотні людей. Невже немає хоч однієї особи, яка була б до вподоби Сіхе-Дзюню? - …Вам не потрібно турбувати себе моїми особистими справами. Мужон Лянь ще раз затягнувся і випустив дим, постукуючи по чорній люльці нефритовими пальцями. - Ех, Сіхе-Дзюню, навіщо вам стримуватися? Я знаю, що ви цінуєте свою репутацію, але, на мою думку, краще насолоджуватись, поки це можливо. Такі незначні речі, як доброчесність і вдача, схожі на швидкоплинний дим… Він випустив танцюючий шлейф диму, і на його обличчі з’явилася ледь помітна крізь сіру завісу посмішка. Він дмухнув, розганяючи цей дим, і млявим голосом сказав: - Дивіться, розчиняється за мить. - Репутація? – холодно спитав Мо Сі. - Сіхе-Дзюнь тримається подалі від чоловіків та жінок. Якщо не через репутацію, то через що? Мо Сі байдуже сказав: - Я одержимий чистотою. Мужон Лянь деякий час нічого не говорив. Він примружив очі й випустив між губами тонку цівку диму. Вони довго ще стояли один проти одного, перш ніж Мужон Лянь з усмішкою відвернувся і знову ліг на бамбукове ложе. - Ці святоші...такі нудні, - він махнув рукою до інших гостей. – Нумо, насолоджуйтесь наповну. Веселіться як забажаєте, не будьте скромними. Якщо після сьогоднішнього бенкету хоч хтось залишиться не вусмерть п’яним і без дівчини на своїх колінах, я вважатиму вас кволими імпотентами і з цього моменту Павільйон Лвомей не візьметься за те, щоб розважити вас. До Мужон Ляня підійшов слуга і безпорадно запитав: - Господарю, то… то нам забрати Ґу Мана назад чи залишити його тут? - Залиште тут, навіщо забирати його назад? - усміхнувся Мужон Лянь. – Ну, Сіхе-Дзюнь не цікавиться ним, але ж це не означає, що ніхто інший не захоче пограти. Він глянув на Мо Сі. - Сіхе-Дзюню, вам справді байдуже до нього? Якщо він вам дійсно не потрібний, то я дозволю повеселитися своїм братам. - … Побачивши, що Мо Сі знову його ігнорує, Мужон Лянь усміхнувся. В його очах спалахнуло тьмяне світло, схоже на відблиск луски змії. - Гаразд, - він кивнув і вказав на Ґу Мана. - Цей надто потворний, Сіхе-Дзюнь не хоче його. Заберіть його звідси, хай хтось інший розважиться. Натовп, звичайно, був радий цьому. Ймовірно, їм було трохи соромно публічно знущатися над звичайною куртизанкою, але знущання над Ґу Маном усі б зустріли похвалою та аплодисментами. Зрештою, це ж не їх провина, що Ґу Ман вирішив зрадити Чонхва. Ці п’яні заклиначі вмить оточили його й глузували, вигадуючи, як би його зараз принизити. Хтось помітив, що Ґу Ман виглядає голодним, і кинув перед ним тушковану свинячу кістку. - Якщо хочеш їсти - їж. У Ґу Мана були сильні звірині інстинкти. Кілька разів покружлявши навколо, він, не в силах протистояти голоду, взяв її, підніс до носа й обережно понюхав. Не відчувши нічого підозрілого, він відкрив рота і трохи відкусив. Жуючи, він пильно дивився на паничів перед собою - обережно, але зосереджено. Мо Сі краєм ока слідкував за цією сцену. Його серце стиснулось, він не втримався і відвернувся. Але байдуже куди було повернуте його обличчя, він не міг уникнути звуків, різких і пронизливих. - Ха-ха-ха, генерале Ґу, тебе називали лютим звіром, але ти справді їси кістки з підлоги? Панство зареготало. - Хіба раніше ти не був схиблений на чистоті? Як ти можеш хотіти щось, що вже валялось на підлозі? - Генерале Ґу, де твоя гордість? Кімната сповнилась вигуків презирства, але Ґу Ману було на це байдуже. Він просто мовчки гриз тушковану кісточку і за короткий час обгриз з неї все. Він облизав губи, знову підняв голову, його погляд пройшовся по цим зловісним глузливим обличчям й зупинився на бенкетному столі, заставленому тарілками. На одній з них була невеличка башта тушкованих свинячих кісток, великих і квадратних у зрізі, з достатньо просоченим жиром м’ясом. Кожен шматочок тушкованої свинини був политий насиченим ароматним соусом. Ґу Ман деякий час мовчки витріщався на це, а потім раптом сказав: - Дайте. Це було перше слово, яке він сказав, відколи увійшов до кімнати. Натовп дивився на нього так, ніби став свідком того, як зазвичай мовчазний кіт нявкнув, і кожен із них став ще більш збудженим. - Дати тобі що? Ґу Ман не відступився. Він був схожий на дикого звіра, що просить їжі: - Дайте мені м’яса. Всі зареготали: - Ха-ха-ха, дивіться, він уміє просити м’яса! - Він не розуміє інших речей, але знає про м’ясо. Оце так бісів Вівтарний звір, ха-ха. - Ти хочеш їсти? – спитав один з паничів, що сиділи за столом. Ґу Ман кивнув. Молодий панич дійсно взяв нефритовими паличками шматочок і простягнув йому. Ґу Ман узяв його, але щойно збирався відкусити, як панич раптом розсміявся: - Такий зрадливий пес, як ти, хоче їсти м’ясо? Мрій далі! Сказавши це, він випустив з кінчиків пальців духовну енергію і шматок тушкованої свинини в руках Ґу Мана миттєво розчинився у клубі зеленого диму. Ґу Ман трохи отетерів. Якийсь час він дивився на свою руку, кілька разів покрутив її перед очима. Потім опустив голову, щоб пошукати на підлозі. Коли нарешті впевнився в цьому, то розгублено схилив голову: - М’ясо зникло. Присутні в залі стали змагатися в тому, щоб посміятися з нього. - Хіба це не просто – дістати їжі? Хтось змішав вино з оцтом, соусом і жиром у чаші для вина і, хихикаючи, подав йому. - Нумо, спробуй. Це чудове вино. Ймовірно, Ґу Ман довго відчував спрагу та голод, тому, хоч і не довіряв цим людям, та все одно взяв ту чашу для вина і понюхав. Знайшовши запах дивним, він обережно лизнув. Після секунди мовчання він плеснув це прямо в обличчя того панича. - … Хтось з глядачів, регочучи, ляскав собі по ногах, хтось з захопленням придумував інші способи принизити Ґу Мана. Молодий панич, якому бризнули в обличчя, був надзвичайно розлючений. Він узяв хустку й витер лице, потім схопив Ґу Мана за одяг і злісно відпустив йому ляпаса: - Жебраки не можуть бути перебірливими. Іди в пекло і там випрошуй. Отримавши удар, Ґу Ман одразу хотів дати відсіч. Однак окрім розуму країна Ляо знищила і його потужну духовну силу, тож він не був противником заклиначеві. Ті ланцюги стримали його майже миттєво і брязкали, коли він марно намагався боротися з ними. Все, що він міг - це лиш люто свердлити поглядом свого опонента. Його очі дійсно нагадували очі вовка. - Дай йому урок! Бий його! - Так! Бий його! Хто не ненавидів Ґу Мана? До того ж сьогодні були присутні Мо Сі та Мужон Лянь, тому ці молоді паничі ще й хотіли вислужитися перед двома вельможами. Жоден з них ані трохи не стримувався у своїй магії. Нестерпні закляття посипалися на Ґу Мана дощем, жорстокі настільки, наскільки було можливо, щоб контролювати їх і не вбити його на місці. Скоро під цим натиском Ґу Ман вже не міг дихати. Однак він не знав, чому ці люди так його ненавидять. Він хотів заговорити, але рот його був повний крові. Кілька паничів усе ще залишалися незадоволеними. Вони підняли недопиту чашу вина і кілька разів сплюнули в неї, а тоді підвели обличчя Ґу Мана за підборіддя й крикнули: - Відкрий рота! Краще тобі проковтнути це! - Пий! Якщо ти не вип’єш це, то навіть не думай вийти звідси сьогодні! Ця група вельмож оточила його, щоб принижувати. Вони хотіли вислужитися перед Сіхе-Дзюнєм і катувати Ґу Мана у різні способи. Раптом вони почули глухий удар у кутку. Усі повернули голови й побачили, що Мо Сі підвівся і кинув нефритовий кубок на стіл. Він весь цей час мовчки крутив його в руках, але зараз нарешті звів очі, його обличчя було похмуре як ніч. Авторці є що сказати: А-Лянь: Ха-ха-ха, за те, що не говориш те, що думаєш, доводиться платити. Хіба ти не казав, що тобі байдуже? Тоді чого кинув кубок? Мо Сі: Моя рука зісковзнула. Молоді паничі A, B, C: Ну, давай, давай, Ґу Мане, з’їж іще шматок м’яса ~ Мо Сі: … А-Лянь (примружившись): Генерале Мо, дати тобі неслизьку чашу?
Читати
Відгуки
ВИЛА НА МІСЯЧНЕ ШОСЬ ММОЛОДА ВОВЧИЦЯ... 😭😭