Але перш ніж він договорив, Мо Сі люто вдарив його по простягнутій руці.
- …
Посмішка зникла з обличчя Ґу Мана. Здавалося, що в його блакитних очах щось ледь помітно спалахнуло, але це тривало лише мить, а тоді він знову посміхнувся.
— Сердишся?
Мо Сі нічого не сказав. Він дивився на Ґу Мана і придушував якісь емоції, що переповнювали його і от-от могли виплеснутись назовні.
У цей момент вираз його обличчя був як у собаки, якому господар розбив серце, і водночас як у кота, якому наступили на хвіст. На його блідому обличчі нараз проступили сум і почуття власної гідності. Його очі трохи сльозилися, але він усе ще гордо тримався. Він скрипнув своїми білими зубами та люто й згорда глянув на Ґу Мана.
Через деякий час він придушив тремтіння в голосі і тихо сказав:
- Я повірив. Я не такий, як ти, я не можу сприймати все несерйозно.
- …
Ґу Ман замовк на мить, а потім посміхнувся:
- Послухай, ти все ще смієшся з Вуянь. Хіба ти не такий самий? Вона вперто наполягала, а ти вперто вірив.
На тильній стороні білої руки Мо Сі вже трохи випнулись вени.
Але Ґу Ман поводився так, наче не бачив цього, і лише сказав:
- То насправді ти не дуже відрізняєшся від неї. Ви обидва відчули, що вам не відповіли взаємністю, через що ображалися протягом багатьох років.
- Ти думаєш, я ображався всі ці роки лише тому, що мені не відповіли взаємністю?
Ґу Ман подивився на світло й тіні в очах Мо Сі майже зі співчуттям.
Але він деякий час мовчав, а тоді сказав:
- Чому ж іще?
Мо Сі різко заплющив очі. Його вії затремтіли, і емоції, які він стримував, раптом вирвалися назовні. Він вибухнув:
- Якби я дійсно просто не бажав цього приймати, хіба ти міг би все ще стояти переді мною і говорити мені ці речі?! Якби я просто не бажав це приймати, у мене було б багато способів втамувати це моє небажання. Взяти тебе силою, принизити, отруїти… Я не буду робити нічого з цього, але ти справді не розумієш?! Ґу Мане! Я ставлюся до тебе як до свого супутника, як до найкращого друга, як до свого...
Свого коханого. Свого Бога.
Що я ненавиджу, так це твою зраду і зміни. Ти покинув не тільки мене. Ти покинув також своїх братів, свої мрії, свою неймовірну славу.
Того, ким ти був раніше.
- Іди іншим шляхом і навіть якщо ти не матимеш нічого спільного зі мною до кінця свого життя, я не буду тебе звинувачувати.
- …
- Ґу Мане. Тоді ти ледь не вирвав мені серце.
Кінчики пальців Ґу Мана злегка тремтіли.
Голос Мо Сі був хрипким. Він підвів голову і подивився на нього. Його очі були темні, як зіркове небо.
- Ти все ще не розумієш?
- …
Ґу Ману на мить забракло слів. Ці чорні очі були сповнені болю.
Ґу Ман досі пам’ятав, що коли він їх уперше побачив вони не були такими. Уперше він побачив Мо Сі, коли той стояв під османтусом в Академії, одягнений у чорне вбрання з вишитим золотом зміїним візерунком, зібраним у високий хвіст волоссям і дивився на яблуню вдалині.
Його широкі рукави майоріли під вітром. Відчувши погляд позаду себе, Мо Сі відкинув волосся з обличчя, обернувся й глянув на Ґу Мана.
Його очі були тихі й глибокі, ясні й яскраві, як озеро, далеке від тлінного світу. В цих очах не було ніяких емоцій і їх погляд легко ковзнув по Ґу Ману.
Пізніше Ґу Ман ще кілька разів зустрічав його в Академії. Одного разу він бачив, як той сидів один біля кам’яних сходів і читав книгу. Іншим разом він бачив, як той прихилився до дерева й наодинці їв. Потім побачив, як він виходив з поля для тренувань в Академії, закусивши стрічку для волосся і збираючи волосся у хвіст. З-за краю широкого чорного вбрання виднілася його спітніла світла та тонка шия.
Він завжди був один.
- Молодий пан сім’ї Мо справді зарозумілий.
- Духовна сила — це добре, але коли вона настільки величезна – це ненормально. Хто знає, може він практикує якусь невідому темну техніку.
- Не кажи дурниць. Молодий пан Мо наполегливо працює. Хіба ти не чув, як Майстер Академії хвалив його щодня? Я чув, що відколи він вступив до Академії, то тренувався на стрільбищі кожен день до години хайши [21:00-23:00]. Хе-хе, мені цікаво, на кого він намагається справити враження, будучи таким працьовитим.
Ґу Ман насправді чув багато таких розмов у минулому. До того, як Мо Сі дізнався, хто такий «Ґу Ман», Ґу Ман вже чув ім’я Мо Сі. З розмов в Академії, сарказму Мужон Ляня він мимоволі чимало чув про цю людину.
Серед таких молодих панів було багато збоченців і честолюбців, що не виправдовували своїх високих імен. Дуже багато. У той час Ґу Манові здавалося, що Мо Сі міг звинувачувати в цьому лиш себе, і він не мав хорошого враження про цю людину.
До одного дня.
Того дня він випадково проходив повз майданчик в Академії і побачив двох рабів, що стояли на колінах перед Мо Сі. В руках у нього світилася духовна енергія. Ґу Ман подумав, що цей молодий пан використовує свою силу, щоб знущатися над рабами. Саме тоді, коли він збирався підійти щось сказати, він почув, як один із рабів заговорив, кланяючись із залитим сльозами обличчям.
- Юний пане Мо! Молодий пане Мо, ми дійсно помилилися! Ми, ми не хотіли красти ваші гроші, це просто… це просто…
Виснажена дівчина з пожовклою шкірою, що стояла поруч із ним, сказала тремтячим голосом:
- Просто ми справді голодні. Кілька днів тому ми образили молодого пана Мужона, і він покарав нас так, щоб ми не мали достатньо їжі... Ми голодували, і коли ми побачили, що Ви завжди один... ми набрались сміливості і хотіли... вкрасти... вкрасти Ваш мішечок з грошима.
- Вибачте… Молодий пане, будь ласка, змилуйтесь над нами. Моя сестра не їла три дні… вона ще така маленька… Я справді боюся, що вона не зможе вижити. Якщо Ви хочете покарати когось, покарайте мене. Будь ласка, пощадіть мою сестру...
- Брате, у-у-у-у…
- …
Мо Сі дивився на цих брата з сестрою і якийсь час мовчав. Червоне світло в його руках поступово згасло.
Він нічого не сказав. Опустив голову, дістав мішечок з грошима зі свого цянькунь і мовчки поклав на кам’яні сходи. А тоді розвернувся і пішов.
Ґу Ман, що стояв вдалині, був приголомшений його діями. Через давню історію з Хва По’Анєм, окрім слуг молодих панів, учням Академії не дозволялося мати жодних контактів зі звичайними рабами, не кажучи вже про допомогу їм. Це було великим табу Академії.
Але Мо Сі зробив це без вагань і не вимагаючи нічого натомість - так, наче це було природно.
Ґу Ман подивився на профіль молодого пана, рукава якого майоріли під вітром. Раптом у нього в серці промайнуло незрозуміле почуття.
Але якби на цьому все скінчилося, Ґу Ман не приділяв би такої уваги Мо Сі, як він робив пізніше. Його справді здивували новини, які раптово пролунали в Академії через кілька днів.
Мо Сі, сина Фулін-Дзюня, покарали батогом за порушення правил.
- О, невже настав день, коли молодий пан Мо зазнав страждань?
- Він так довго був на висоті. Це побиття нарешті зламало його престиж!
- Я чув, що він віддав свій мішечок з грошима рабам, брату з сестерою, і порушив правила. Зазвичай він прикидається старанним, а тепер ще й чистим і добрим. Я думаю він просто лицемір.
Коли Ґу Ман слухав ці обговорення в натовпі, у нього виникло зовсім інше почуття в серці. Коли ж він повернувся до маєтку, то раптом почув нестримний сміх Мужон Ляня, що долинав із двору.
- Той хлопець Мо справді дурень. Це був просто трюк. Він так легко повівся – це було неочікувано, ха-ха-ха!
- Пане, Ви незрівнянно мудрий. Як Мо Сі може бути Вашим противником?
- Гмм! Він порушив табу Академії. Якими б сильними не були його техніки, він не може бути визнаний талантом Академії. Конкурувати зі мною? — всміхнувся Мужон Лянь. — Він ще надто зелений.
Нарешті Ґу Ман зрозумів, що так звана «справа рабів брата й сестри» була навмисно підлаштована Мужон Лянєм, щоб зловити супротивника в пастку. Пара рабів взяла мішечок з грошима у Мо Сі і слухняно передала його Мужон Ляню, а той вже надіслав його разом зі скаргою дисциплінарному старійшині Академії, заявивши, що Мо Сі відкрито порушив правила Академії та особисто передав це рабам.
Як єдиний син сім’ї Мо Мо Сі не міг бути суворо покараним, але це було страшне табу Академії. Крім того, дисциплінарний старійшина дружив із родиною Ваншу-Дзюня протягом багатьох поколінь. Звичайно, він став на бік Мужон Ляня, тому Мо Сі все одно отримав догану.
У той час Ґу Ман був рабом Мужон Ляня і не спілкувався з Мо Сі. Навіть якщо йому було не по собі, він не міг нічого сказати Мо Сі, не те що відвідати його, як не міг і публічно розповісти про все.
Однак вже з того часу Мо Сі посіяв зернятко в серце Ґу Мана, яке пізніше виросло і розквіло.
Як мовиться, все визначено наперед і від того, що судилося, не втечеш.
Через кілька днів Ґу Ман йшов зеленою доріжкою в Академії. На нефритовій галявині не було нікого крім юнака, що самотньо сидів на березі біля дерева.
Мо Сі тихо сидів у тіні дерева і їв дзондзи з білого клейкого рису маленькими шматочками, дивлячись на бамбукові частинки, розкладені на його колінах. На його світлому обличчі ще був слід від батога, але це ніяк не сказалося на ньому. Навислі вії Мо Сі були такими ж густими, а погляд - таким же чистим, ані тіні образи.
Ґу Ман стояв за деревом і деякий час дивився на самотній і красивий силует, поки Мо Сі нарешті не помітив його надто зосереджений погляд. Він підвів голову від книги й подивився Ґу Манові в очі.
Ґу Ман:
- …
Мо Сі:
- ...?
Це був перший раз, коли Ґу Ман дивився прямо в цю пару чорних очей. Його долоні спітніли. Він завжди був веселим і легким, але зараз відчув себе незграбним.
Він нервово облизав губи. Він хотів усміхнутися Мо Сі, але розгубився. В цей момент вдалині йшов Лу Джаньсін. Він побачив його, помахав рукою і прокричав:
- Ман-ер! Чого ти тут стоїш?
Ґу Ман поспішно відповів, заїкаючись, і стрімко відвів погляд. Кінчики його вух почервоніли, коли тікав звідти.
Благородний пан Мо в той час не знав його і, мабуть, не пам’ятав, коли вони вперше глянули один одному в очі на обсадженій деревами доріжці.
Однак Ґу Ман запам’ятав це.
Ці чорні нефритові очі...
Запам’ятав цю чисту землю, яку усім серцем бажав захистити.
У солом’яній хатині Ґу Ман зітхнув і подивився на пару очей які тепер були лише за декілька сантиметрів від нього. У них були ненависть, образа, біль і впертість, навіть жорстокість і безжальність виднілися в їх глибині. Однак Ґу Ман ясно пам’ятав, що коли він вперше побачив Мо Сі, ці очі були наповнені лише спокоєм і праведністю.
Але, зрештою, вони були ті самі.
Ґу Ман відвів погляд.
Він боявся, що якщо продовжуватиме дивитися в ці очі, то не зможе більше приховувати деякі речі. Його серце, його розбите серце, почало боліти.
У солом’яній хатині стояла тиша. Ґу Ман більше нічого не сказав і присів на копицю сіна. Та тихо опустилася під ним і він улігся посеред м’яких рисових стебел і втупився поглядом у стелю.
Він знав, що повинен провести чітку межу між собою та Мо Сі. Мо Сі був його отрутою, смертельною, і ліків від неї не було. Він намагався зробити все можливе, щоб побудувати стіну між собою та Мо Сі. Проте коли він побачив по той бік стіни очі, сповнені тривогою й смутком, у нього затремтіли руки.
Насправді він волів би покинути цю вузьку солом’яну хатину, де окрім запаху сіна, він міг відчувати тільки легкий запах тіла Мо Сі.
Він мав міцну холодну маску, але не знав, як довго ця маска може протриматися поруч з Мо Сі.
- …
Вони більше нічого не сказали. Атмосфера була надзвичайно напруженою. Нарешті Ґу Ман не витримав і підвівся. Він змахнув з себе травинки, рушив до дверей хатини та визирнув крізь щілину.
Деякі кажани-демони досі шукали собі пару. Панував безлад. Це був не вдалий час для того, щоб виходити.
Ґу Ман міг лише повернутися до Мо Сі й сісти в заціпенінні, підперши щоку рукою. Він більше не хотів засмучувати Мо Сі. Завдаючи болю Мо Сі, він завдавав болю і собі.
Вони посиділи так деякий час. Ґу Ман глянув на Мо Сі.
Той сидів опустивши голову й зімкнувши вії.
Через якийсь час Ґу Ман знову крадькома глянув на нього.
Мо Сі все ще нічого не говорив і не звертав уваги Ґу Мана, тож той не знав, чи помітив він його блукаючі очі. Фактично, він замовк після свого емоційного спалаху, не бажаючи багато говорити.
Ґу Ман знав, що завдав йому справжнього болю.
В дійсності Ґу Ман знав, що Мо Сі не такий, як Вуянь.
Адже раніше вони справді мали пристрасний зв’язок. Він охоче спав з Мо Сі, але тепер звинувачував його в нерозсудливості. Він ясно бачив підтримку від Мо Сі, відчай Мо Сі та готовність Мо Сі ризикувати своїм життям в обмін на те, щоб він повернувся…
Але в їх нинішній ситуації який у нього був вибір окрім як змусити Мо Сі ненавидіти його і триматися подалі?
Серце Мо Сі було м’яким, сам він – прямою й чесною людиною. Він здавався безжальним, але Ґу Ман знав, що він добріший за інших. Ця доброта була схожа на допомогу, яку він надавав рабам в Академії – така, яку іншим було легко використати проти нього.
Тож, оскільки Ґу Ман вже обрав цей шлях, йому потрібно було лише, щоб Мо Сі ненавидів його. Не потрібні були «жалість», «невдоволеність», а особливо навіть найменша крапля любові.
Однак, перебуваючи так близько від нього та відчуваючи знайомий аромат від його тіла, серце Ґу Мана відчуло такий же неспокій, як і колись. Незалежно від того, наскільки ясно він розумів, що йому слід робити, він не міг уникнути хоч крихти жалісних ілюзій.
Якби все можна було змінити, якби він усе ще міг наблизитись до нього, як нічний метелик, що лине до полум’я, якби він усе ще міг обійняти його, якби він міг ще раз, прикриваючись пристрастю, бездумно сказати «Я кохаю тебе».
Як би було добре...
Після тривалого мовчання Ґу Ман нарешті порушив задушливу тишу, навмисно змінюючи тему:
- Кха-кха… Я раптом згадав: де кристал життя з Юе Ченьціна?
Мо Сі все ще не дивився на нього:
- В моєму мішечку цянькунь.
- Дістань, дай мені поглянути.
Камінь, декорований намистинами агату, було вийнято. Він блищав і ніби ставав все більш вологим. Ґу Ман деякий час дивився на нього, тримаючи в руці, а потім повернув Мо Сі.
- Схоже, у Дзян-сьона все йде добре. Нам нема потреби поспішати. Давай зачекаємо, поки ці демони-кажани порозходяться по хатках.
- … Гаразд.
Вони сиділи на копиці сіна, кожен зі своїми думками, чекаючи, поки кажани розійдуться.
На деякий час запала тиша.
Раптом до їхніх дверей наблизилась парочка демонів-кажанів, порушуючи тишу. Крізь бамбукову завісу вони могли бачити, як ті наче склеїлись в поцілунку, а також чути їх сміх.
- Не поспішай.
- Ми накопичуємо енергію для Королеви. Як нам не поспішати?
Кажаниця захихотіла, почулися звуки поцілунків:
- Хмм… ти можеш говорити лише про Королеву. Хіба ти не хочеш…
Решта слів потонула у вологому поцілунку.
- …
Ґу Ман не міг не глянути на Мо Сі. Той відчув його погляд і відвернувся. Тільки но Ґу Ман подумав, що Мо Сі збирається прикинутися глухим, як раптом почув, що той запитав:
- Що він мав на увазі під накопиченням енергії для Королеви?
- О, - сказав Ґу Ман. – Вуянь, здається, здатна поглинати духовну енергію, що виникає під час спаровування демонів-кажанів. Це особливість клану Вогняних Кажанів.
Мо Сі нічого не сказав, але його видима частина його обличчя ніби промовляла: «Це смішно».
- Вогняні Кажани хтиві. У цьому немає нічого дивного, - сказав Ґу Ман. - Коли вони всі порозходяться по гніздам, ми підемо.
Пара кажанів перед їхніми дверима жадібно цілувалися. Просто дивлячись на їхні тіні можна було відчути пристрасну атмосферу між ними. Парочка вже хотіла штовхнути двері, як раптом кажан зупинився.
- О, тут вже зайнято.
Голос кажаниці був дуже м’яким, нагадуючи журчання води.
- У сусідній ще порожньо. Ходімо туди.
Кажаняча пара зайшла до сусідньої хатинки. Мо Сі вже хотів зітхнути з полегшенням, як раптом почув глухий стукіт від стіни неподалік. Одразу після цього в їхній солом’яній хатині ще чіткіше почулися голоси парочки зі сторони тієї стіни.
- Дорогенька, дай поцілувати тебе ще раз…
- Не поспішай так…
- …
Ґу Ман крадькома кинув погляд на Мо Сі — і побачив, що обличчя у того вже потемніло.
Далі
Розділ 104 - Муки
Хатки були солом’яні і розташовані дуже близько одна до одної. Демони не мали почуття сорому, тому, будуючи ці хатини, вони зовсім не дбали про звуковий бар’єр. Можливо, хтось із кажанів навіть знайшов це дуже цікавим. Однак Ґу Ман і Мо Сі почувалися вкрай незручно. Парочка кажанів була дуже нетерплячою і їм не знадобилося багато часу, щоб перейти до суті справи. Здавалося, що вони двоє робили це прямо біля стіни. Ґу Ман з Мо Сі навіть могли чути легкі вологі звуки. Він глянув на Мо Сі. У темряві він не міг чітко розгледіти вираз його обличчя, але все одно відчував похмуру ауру навколо нього. Ґу Ман двічі кашлянув, його блакитні очі дивилися на стелю хатини, і раптом сказав: - Хочеш послухати музику? Мо Сі: - … Не чекаючи відповіді Мо Сі, Ґу Ман почав наспівувати. У минулому він грав на суоні багато весільних і похоронних мелодій, і вся музика, яку він грав, були без найменшої двозначності. Тож, поки по один бік стіни два кажани сплеталися один з одним, по інший бік Ґу Ман наспівував пісню сердитим тоном. Спочатку він просто хотів перекрити надокучливі звуки, що видавали демони з-за стіни, але, почавши наспівувати, Ґу Ман захопився, і його справді перестали хвилювали дії сусідської парочки. Він прийняв зручну позу - ліг на купу сіна, закинувши руки за голову – і, розмахуючи довгими ногами, наспівував собі під ніс. Поспівавши деякий час, він зробив павзу і трохи дражливо запитав в темряві Мо Сі: - Тобі подобається? - … - Ти хочеш, щоб сусіди прийшли сюди? – тихим голосом спитав Мо Сі. - Ні, - Ґу Ман сперся на купу соломи, поклавши одну руку на коліно і обережно постукуючи в такт. - Просто поглянь, вони не можуть завадити. Через деякий час звуки по той бік стіни стихли. За цим послідував сердитий стукіт у стіну. "Тук-тук-тук!" Мо Сі поглянув на нього з докором, ніби кажучи: «Подивимося, як ти з цим впораєшся». Ґу Ман не поспішав. Його сексуальний і глибокий голос вивів красиву ноту і завершив спів. - Чого вам, добрі сусіди? По той бік стіни почувся сердитий голос демона-кажана. - Що ви, в біса, робите? Невже ти не збираєшся робити цього?! Мо Сі мало не задихнувся від такої безсоромності. А Ґу Ман був безсоромним. Він посміхнувся і сказав: - Саме це ми і робимо. Мо Сі: - … - Тоді нащо ти співаєш пісню? - Мені подобається. Я люблю наспівувати в моменти щастя. Демон-кажан був такий розлючений, що його злість могла пропалити стіну. - Ти любиш наспівувати «Два джерела віддзеркалюють місяць» в моменти щастя? *«Два джерела віддзеркалюють місяць» (二泉映月, Erquan Yingyue) - музична композиція для ерху (не плутайте відомо з чим! Ерху – давній китайський смичковий інструмент), створена у середині 20 століття композитором на ім’я А Бін (справжнє ім’я - Хва Яньдзюнь). Цей твір має дві теми, які доповнюються і переплітаються, а врешті тонко і плавно переходять одна в одну. Можете загуглити «Two springs reflecting the moon» і послухати ;) - Так, я можу заспівати алегро, коли досягаю кульмінації. Мо Сі: - … Демон-кажан: - … Ґу Ман, гойдаючи своїми довгими ногами і граючи пальцями з соломинкою, безсоромно сказав: - Просто маю таке захоплення. І, чесно кажучи, цей ґеґе в моїй кімнаті просто неймовірний. Не думаю, що ми найближчим часом зможемо зупинитися. Брате, якщо тобі це не подобається, ти можеш перейти до іншої хатинки. Мо Сі прошепотів: - Боюся… - Тссс, - Ґу Ман приклав палець до губ. – От побачиш, вони обов’язково підуть. І правда, через деякий час демони-кажани по сусідству, лаючись, повставали. Ймовірно, вони дуже боялися, що Ґу Ман зробить щось подібне і, яким би сильним не був їхній потяг, він був би зруйнований. Зрештою, плем’я вогняних кажанів все ще було расою, яка надавала пріоритет задоволенням. Вони не хотіли на півдорозі зв’язуватися зі збоченцем, який любив співати алегро під час кульмінації, тож вони вдарили ногами по стіні, кілька разів вилаялися і справді пішли. Ґу Ман почув, як вони сказали: «Збоченець!» і «Божевільний!» Він не втримався й тихо засміявся в своїй купі сіна. Коли вони були вже далеко, він не міг стримати сміху, його плечі тремтіли. - Ха-ха-ха… Мо Сі сказав: - Ти… - Хмм? Ґу Ман повернув голову. Його блакитні очі сяяли. Він подивився на Мо Сі, який стояв поруч із ним, і з посмішкою сказав: - Чудово, правда? Коли ти достатньо товстошкірий можна легко вирішити будь-яку проблему. Але ти не в змозі опанувати це, Сіхе-Дзюню. Ти занадто серйозний. - … Трохи згодом Ґу Ман відчув, що настав час. Він підвівся з купи сіна й хотів вийти. Але, можливо, через те, що так довго лежав, коли підвівся у нього запаморочилось в голові. Мо Сі був на нього злий, та все ж запитав: - Що з тобою? - …Е-е, не знаю. Легке запаморочення, - Ґу Ман потер лоба. — Зараз мине. Він підійшов до дверей, підняв пальцем бамбукову завісу й визирнув надвір. Демонів-кажанів надворі вже не було. Більшість із них знайшли собі пару й подалися до солом’яних хаток, розташованих по обидві сторони. Водний павільйон із кісток був порожній, тільки тонкий шар диму плив у місячному світлі… - Гаразд, давай прокрадемося назад, — сказав Ґу Ман, махнув Мо Сі і той підійшов. Вони вдвох спостерігали крізь бамбукову завісу, як остання пара демонів-кажанів увійшла в хатинку. Тоді Ґу Ман простягнув руку, щоб відгорнути штору. Хто б міг подумати, що в цей момент на завісі раптом з'явиться червоний блиск у формі кажана. Ґу Манові обпекло руку. Він швидко забрав її і здивовано сказав: - Що відбувається?! Мо Сі теж підняв руку, щоб спробувати, і його теж обпекло червоним світлом завіси. - На дверях бар’єр... – прошепотів він. Бар'єри були слабкою стороною Ґу Мана, але Мо Сі добре знався на них. Його тонка і світла рука сантиметр за сантиметром погладжувала бар’єрні знаки і намацувала потік духовної енергії цього бар’єру. - Це односторонній бар'єр. Не буде жодних перешкод, якщо входити ззовні, але щоб вийти зсередини... Що? - Здавалося, він подумав, що помилився. Він кілька разів погладив край символу кажана, щоб переконатися, що все зрозумів правильно. Вираз його обличчя став трохи гидливим. Він мовчки опустив руку. - … - Що таке? Мо Сі нічого не сказав. Він повернувся до копиці сіна, сів і, заплющивши очі, сказав: - Почекаємо, поки почне світати. Ґу Ман округлив очі. - Чому? - … Просто так. У червоному світлі бар’єру кажана, яке не ще зникло, Ґу Ман бачив, що Мо Сі дещо зніяковів. Він хотів щось сказати, але знову відчув запаморочення. Йому довелося деякий час постояти на місці. Потім він підійшов до Мо Сі й сів. Ґу Ман був дуже кмітливим. Навіть якщо Мо Сі не хотів говорити, він міг здогадатися. - Дай мені подумати… Цей бар’єр не заважає людям увійти, але не дає вийти. Тож мета його встановлення має передбачати, що люди щось зроблять всередині. Усі хатини повинні бути однаковими. Ми не можемо вибратися, але ця парочка демонів змогла піти, коли їм захотілося. - … Ґу Ман замислився. Його погляд обвів порожню кімнату, і він поступово збагнув, у чому справа. В цьому місці не було нічого, окрім м’якого сіна. Заходячи до хатинки, демони-кажани хотіли лише одного, а саме – подвійного вдосконалення. Ще раз глянувши на збентежений вираз обличчя Мо Сі, Ґу Ман все зрозумів. - Я зрозумів. Бар’єр перевіряє, чи мало місце у тих, хто покидає хатинку, подвійне вдосконалення. Тим, хто не мав тут подвійного вдосконалення, виходити заборонено, так? Мо Сі не відповів ні «так», ні «ні», лише сказав: - Коли зійде сонце, бар’єр втратить свою дію. Треба просто перечекати ніч. Отже, відповідь була «так». Ґу Ману на мить забракло мову. Він подумав, що Королева вогняних кажанів - справді щось. Для того, щоб отримати духовну енергію від своїх демонів, вона була такою безсоромною. Він зітхнув і сказав: - Добре, добре. Що ще ми можемо зробити? Давай просто почекаємо. Але дочекатися завтрашнього сонця було не так легко. Ґу Ман хотів прилягти і заснути, але сон не йшов. Він почувався трохи незручно. Відчуття запаморочення не зменшилося, а посилилося. Крім того, здавалося, що в його череві горить вогонь. Відчуття сухості й жару було схоже на чорнильну пляму на аркуші паперу, що ширилася й поступово ускладнювала дихання. Спочатку Ґу Ман подумав, що він надто довго використовував чари маскування, і його тіло трохи виснажилось. Тож він тихо промовив заклинання, щоб зняти маскування - і своє, і Мо Сі. Але потім він виявив, що це марно. Його стан виходив з-під контролю. Злий вогонь викликав дивне відчуття в усьому його тілі. Зрештою навіть кінчики його пальців трохи затремтіли… У цей момент, незалежно від того, наскільки млявим був Ґу Ман, він не міг не збагнути, що відбувається. Він швидко сів, тихо видихнув, трохи розкрив свій одяг і подивився на місячне світло за бамбуковою завісою. Трохи подумавши, він сказав: - Ні. Щось не так із пахощами в гарячому джерелі. Адамове яблуко Ґу Мана ворухнулося. Він уже знав, що ці вогняні кажани зібралися в групи не лише за наказом королеви, а й через пахощі з гарячого джерела… Вони були отруйні! Він підняв руку, щоб витерти обличчя, і поплескав себе по щоках, намагаючись привести себе до ладу. - Мо Сі? Мо Сі не спав. Він сперся на копицю сіна, замислившись. Почувши оклик, він трохи повернув голову. - Ти відчуваєш якийсь дискомфорт? - Ні. Щось не так? … Чому у Мо Сі не було реакції? Чи це тому, що він лише трохи вдихнув аромат у повітрі, і той був не надто сильним? Оскільки Ґу Ман мовчав, Мо Сі запитав: - У тебе якийсь дискомфорт? - Я… - Ґу Ман затнувся. - … Ні, нічого. Він знову ліг на копицю сіна, спиною до Мо Сі, і почав медитувати, намагаючись придушити зростаючий неспокій. Він повільно усвідомив, що пахощі королеви кажанів у гарячому джерелі мали дуже потужну дію. Це по суті можна було вважати любовним закляттям для всіх демонів у водному павільйоні. Аромат діяв лише на монстрів. Мо Сі був людиною, тому, звичайно, він нічого не відчував. Але Ґу Ман був інакшим. Над його тілом попрацювали в країні Ляо та влили духовну енергію снігового вовка. Тому, хоч вплив аромату на нього був не таким сильним, як на чистокровних монстрів, він все одно був жахливим. Після семи повторів очищаючої серце мантри він все ще не міг вгамувати жар у своєму тілі. Ґу Ман не втримався й нахмурився, згорнувся калачиком біля стіни, його дихання поступово ставало все частішим… Якого біса. Демонічні звірі відрізнялися від людей. За звичайних обставин люди могли контролювати свої бажання. Навіть піку пристрасті не вивільнити її було б дискомфортно, але, все ж, просто «дискомфортно». А монстри і демони були не такі. Якщо звірі, відчуваючи поклик до спаровування, не могли знайти пари, то біль від тортур цього бажання нагадував укуси мурашок. Адамове яблуко Ґу Мана ворухнулося, і він закрив очі. Він не хотів, щоб Мо Сі знав про його поточний стан, але не міг зупинити поширення дії пахощів в своєму тілі. Відчуття зв’язку з його бажаннями безмежно розширилося. Він навіть відчув знайомий запах Мо Сі: слабкий аромат і маскулінний запах за ним. Пальці Ґу Мана між копицями соломи мимоволі стиснулися. Він закусив губи, щоб стримати прискорене дихання, але не міг заспокоїти калатаюче серце. У цю мить він майже зненавидів своє тіло, перетворене в країні Ляо… Воно змусило його опустити голову перед отруйним туманом Вуянь, і він не міг не згадати свої попередні абсурдні та пристрасні переживання. Вії Ґу Мана опустилися і злегка тремтіли, прикриваючи вологий блиск в очах… Не думати про це, не можна думати про це. Перед його очима спалахнули ті розбиті образи, позбавляючи його раціональності. Він хотів відчувати поряд дихання Мо Сі, хотів, щоб Мо Сі міг обіймати його як раніше, хотів, щоб вони мали одне одного як раніше. Він не міг позбутися цих думок. Вони були ніби товсте коріння, що занурювалося в м’який весняний мул, а повітря було наповнене запахом вересу після зливи. Ґрунт був гливкий і сильні гігантські кипариси проникли глибоко в земне ядро, занурюючись в темне глибоке джерело. Не думати про це, не можна думати про це. Але він згадав гаряче дихання Мо Сі, коли той цілував його в щоку, і таким сексуальним і важким воно ставало, коли між ними закипала пристрасть. - Ґу Ман. Його прекрасні спогади раптово перервав занепокоєний глибокий і магнетичний голос. Ґу Ман був повернутий до нього спиною, його згорнуте калачиком тіло нестримно тремтіло. Незважаючи на всі його зусилля придушити це, Мо Сі все одно відчув, що з ним щось не так. - Що з тобою? - Я... - Коли Ґу Ман відкрив рота, то сам був шокований, настільки хрипким був його голос. Він ковтнув і змусив його звучати спокійніше й холодніше та менше тремтіти. - … Це моя особиста справа і ніяк тебе не обходить. Його слова були холодними. Мо Сі був гордою людиною, і, як і очікувалося, ці слова зачепили його і він більше не питав. Ґу Ман схилився до глинобитної стіни солом’яної хатини, відчувши легке полегшення, і прикусив нижню губу. Бажання, розбурхане любовними пахощами, було як гойдалка і ставало дедалі сильнішим, що довше він його терпів. У цей момент органи чуття Ґу Мана просто не витримували жодної стимуляції. Почувши щойно голос Мо Сі, він відчув, як усе його тіло обм’якло. У глибині серця він не міг не згадати, що колись цей голос тиснув на його шию та вухо, ніжно промовляючи його ім’я. Піт майже розплавлював їхні кінцівки та кістки і вони зливалися в єдине ціле. Перед очима Ґу Мана поступово все згасало. Він почувався жахливо. Вкрай жахливо. Його серце билося так швидко… У цю мить він волів, щоб Дзеркало Часу не повертало його втрачені спогади. Якби він не пам’ятав смаку задоволення, можливо, його становище було б кращим, ніж зараз. Він не згадав би незліченну кількість безглуздих речей, які вони робили, не згадав би своїх почуттів до Мо Сі. Ґу Ман закрив очі. Він справді був на межі зриву. Кров демона снігового вовка в поєднанні з отрутою в його тілі мало-помалу розплавляли його розум. Людина, яку він кохав, людина, з якою він мав стосунки, його єдиний коханець, людина, якій судилося бути для нього чужою в цьому житті, була зараз позаду нього, всього лиш за кілька кроків. Ґу Ман так міцно стиснув долоню між копицями сіна, що на тильній стороні виступили вени. Він боявся, що наступної миті він буде знищений отрутою Вуянь і зробить щось імпульсивне, про що пошкодує. Трохи повагавшись, він нарешті розплющив свої блакитні очі. Ніби прийнявши рішення, він повернувся спиною до Мо Сі та хотів самостійно впоратись з лютими тортурами демонської крові. І ледь стримав у горлі приглушений стогін! Ґу Ман різко відкрив свої ясні блакитні очі й тихо видихнув. Після втрати розуму його відчуття завжди були закритими, тож він давно не робив нічого подібного. Крім того, він не хотів, щоб це помітив Мо Сі, не хотів, щоб той знав про його поточний жалюгідний стан, тому його рухи мали бути дуже легкими. Але це можна було порівняти зі спраглим мандрівником, що ковтнув трохи води: зробивши ковток, він відчував лише сильнішу спрагу. Не можна було себе видати, не можна було видавати ніяких дивних звуків. Він ніби пив отруту, щоб втамувати спрагу. Очі Ґу Мана поволі почервоніли від цього дискомфорту. Він ледь не збожеволів від киплячої крові демона-вовка в своєму тілі… Але він не міг навіть видати звуку. Навіть якщо у нього залишилися лише крихти свідомості, він все одно пам’ятав, що йому не слід більше зв’язуватися з Мо Сі. З того дня, як він обрав шлях зради, він мав відштовхнути Мо Сі в сторону, а потім створити глибоку прірву ненависті між ними. Він не повинен був наближатися до нього… Можливо, через те, що його розум був у сум’ятті, а відчуття в тілі були надто інтенсивними, Ґу Ман не почув руху позаду. У той момент, коли його бажання і біль переплелися, раптом ззаду його схопила велика рука. Ґу Ман злякався, і його тіло одразу різко підскочило. - Ох! Потім він почув голос Мо Сі: - Не рухайся. Його застали зненацька і пригорнули до знайомих теплих грудей. Жах і сильне збудження змусили Ґу Мана широко розплющити очі. У його вухах стукала кров, а перед очима розцвіли феєрверки. На якусь мить в голові запаморочилось і він нічого не бачив, але все одно інстинктивно намагався вирватися. Йому було соромно, він відчував, що це небезпечно, відчував, що не можна — коли Мо Сі його схопив, він ледь не задихнувся. Це було задоволення від того, що він нарешті отримав те, чого жадав, але також і небажання зрештою потрапити в сітку. В його вухах зазвучав низький і повільний голос Мо Сі - такий самий, як і в його пам’яті, але в ньому відчувалися вагання і прихована злість. - Це ти називаєш «нічого»? Авторці є що сказати: Сьогоднішня невелика драма — «Дискусія 2.0 і принцеси Сісі» Сьогодні продюсерська команда Ерхи виступає в якості гостя. О, всі, хто не знайомий з Ерхою, можете це пропустити. Ха-ха-ха ~ ~ ~ Не сприймайте це серйозно. Кожен може просто розслабитися і спостерігати. ~ ~ Овочева булочка: Мяу-мяу-мяу!! Привіт всім! Знову настав час інтерв’ю!! Сьогодні ми запросили нашого Мо-дзонши зі старшого покоління вболівати за сестричку Сі-мей! Привіт, Мо-дзонши!! Мо Жань: Не має значення, якщо цей розділ знесуть, якщо дзіба дізнається правду, вбити 2.0 і наступники будуть завжди. Овочева булочка: … Ти 0.5, так? Тасянь-Дзюнь: Айя, ви впізнали. Сі-мей: … Це той самий хуліган і безграмотник, що й минулого разу? Люди, заберіть його звідси! Овочева булочка: Зачекайте! Зараз 23:59!!! Він перетвориться за хвилину!!! [Дзвонить годинник] Мо-дзонши: (відкриває очі) Привіт, я Мо Жань. Можу я дізнатись, як до вас звертатися? Сі-мей: … Ця людина хвора на шизофренію … Овочева булочка: = = Він такий. Привіт, Мо-дзонши ~ ~ Ми б хотіли, щоб ти поділився деяким своїм досвідом як старший. Ми всі знаємо, що JJ* заблокував лише твої поцілунки, але не дії 0.5. Дозволь запитати, як ти заспокоїв свій розум і сприйняв таке несправедливе ставлення? *JJWXC – сайт, на якому виходив роман. Мо-дзонши: Все добре. 1.0 — це я, 0.5 — це я, і 2.0 — це теж я. Це моє «я» у різні періоди часу. Учитель просвітив мене давно, і я все ясно зрозумів. Учитель одного разу навчив мене жити в кімнаті без стін: сприймати вісім пусток як свою територію, а сонце й місяць як основу. Усім добре бути більш відкритими. Сі-мей: … Справді непогано. Мо-дзонши: Тому тобі потрібно бути терплячим. Не гнівайся так легко. Гнів не вирішить проблему. Сі-мей: … Гаразд. Мо-дзонши: Не будь грубим зі своїм коханим. Партнери повинні спілкуватися і поважати один одного. Сі-мей: Ммм... Мо-дзонши: Ти маєш більше турбуватися про його почуття. Стався до нього як до свого VIP-клієнта на все життя. Звіти про досвід користувачів дуже важливі. Овочева булочка: QAQ Це чудово. Мо-дзонши все ще найнадійніший. Я відчуваю піднесення духу. Мо-дзонши: Крім того, ти маєш дотримуватись свого слова. Якщо щось пообіцяв іншій стороні, то маєш виконати свою обіцянку. Овочева булочка: ридайте ридайте ридайте!! Це чудово! Чи може Мо-дзонши навести приклад для Сі-мей? Мо-дзонши: (взявшись за підборіддя і на мить задумавшись) Так. Сі-мей: Будь ласка, просвіти мене. Мо-дзонши: (Серйозно) Справжній чоловік має витримати випробування бажанням. Якщо ти кажеш, що не будеш входити, ти маєш так і зробити. Сі-мей: … Люди. Виженіть цього хулігана.
Читати
Відгуки
ПФФ МЄХ МЄХ МЄХ