— Я... — Шуан зашарівся, опустив очі та втупився собі під ноги.
Кохати тебе... Кохати? Кохати! Він сказав, що я йому подобаюсь!
Думки вирували в його голові, мов ті феєрверки.
— Ти... Всі чоловіки середнього віку так висловлюються? Ти зізнаєшся у своїх почуттях чи перевіряєш мене? Настільки подобається влаштовувати людям іспити?
В погляді Чан'ї промайнув смішок.
— Що, не знаєш відповіді на це питання?
Шуанові очі зблиснули. На його розпашілому обличчі засяяла радість, коли він усвідомив, що його симпатія взаємна.
— А що такого складного у цьому питанні? Звісно ж я оберу перший варіант.
І неважливо яким би був другий варіант, він знав, що не помилиться, обравши перший.
Чан'ї з усмішкою глянув на нього.
— Що, більше не звинувачуватимеш мене?
Звинувачуватимеш...
Шуан вирішив, що варто бути справедливим. Хіба тоді в кафе він не готовий був віддати чоловікові всі десерти та напоїти найкращою кавою?
Зрештою він мав визнати, що справа була зовсім не в горезвісній справедливості, просто він боявся, що їхні стосунки зведуться до звичайної угоди між викладачем та студентом.
А оскільки Чан'ї він також подобається... то до біса справедливість!
— Тоді просто знай міру... і все буде гаразд, — Шуан притягнув його до себе, щоб поцілувати, і наступної ж миті їхні губи зіткнулися.
— І яка ж міра? — спитав Чан'ї низьким голосом.
— М-м... — Шуан задихався від грубого поцілунку. — Сам виріши... Навіть якщо почуття затоплять тебе по саму маківку, вони ж не зможуть затопити весь світ, правда?
— Мг, зрозумів, — в його голосі чулася усмішка.
Вони трималися за руки і цілувалися, але навіть розірвавши поцілунок не відпустили рук.
— Нумо розважимося? — нерозважливо запропонував Шуан.
— Ми ж на вулиці, — жартівливо зауважив чоловік.
— Так ні ж! Ходи сюди! — хлопець потягнув Чан'ї назад до велосипедної стійки у дворі і, діставши ключі, розімкнув замок. — Ми можемо проїхатися велосипедом до центру, щоб розвіятися. Я ще ніколи не їздив туди в таку пізню годину!
У цей момент Шуан раптом зрозумів свого брата Венцзя. Десята вечора — найкращий час, аби кудись сходити зі своїм хлопцем. Хіба можна витрачати його на сон?
— І як ми туди поїдемо одним велосипедом?
— Я повезу тебе, — безтурботно відповів Шуан.
— Тут заборонено їздити вдвох на одному велосипеді, ти не знав?
— А... — він теж раптом згадав про це. — Тоді... краще буде поїхати машиною...
Спостерігаючи за трохи розчарованим виразом хлопця, Чан'ї запитав:
— Хочеш закластися?
— Закластися?
— Ставлю на те що в таку годину дорожна поліція не працює, — чоловік сів на велосипед і, розв'язавши краватку, повісив її на ручку велосипеда. А тоді, розстібнувши кілька ґудзиків сорочки, усміхнувся Шуанові: — Сідай.
— Ти...
Від його усміху хлопцю затьохкало серце. Зрілий чоловік раптом вирішив побешкетувати, хіба тут встоїш?
Сідаючи за ним, Шуан поцікавився:
— Бай Лаобан вирішив пуститися берега на старості років?
— А що, не можна? — озирнувшись, зі сміхом спитав Чан'ї.
Обвиваючи його талія руками, хлопець кинув:
— Звісно можна. Чому б і ні?
Вони знали, що в майбутньому вони ще матимуть купу можливостей, аби влаштували набагато кращі побачення. Але це буде колись іншим разом, не сьогодні. Деякі моменти можливо пережити лише раз. Наприклад, милування прекрасним пейзажем або солодку млосність від шаленого стукоту серця.
Виїхавши з двору, велосипед покотився доріжкою до центру міста. Об одинадцятій вечора перехожих на вулиці майже не було, та й випадкові машини зустрічалися їм нечасто. Багато світлофорів було вимкнено.
Кущі і дерева по обидва боки від них навесні та влітку розросталися з особливою пишністю. Їхнє розкішне листя важко хилилося над їхніми головами.
— Гей, повільніше!.. — крикнув Шуан на вітер, і Чан'ї одразу зменшив швидкість.
Коли вони проїжджали під вишневим деревом, Шуан зірвав на ходу гілочку незрілих вишень — зовсім невеликих, ледь порожевілих, і зовсім не схожих на великі червоні вишні, які можна було купити в супермаркеті.
Він відірвав одну, недбало витер її та підніс до губ людини, що сиділа попереду.
— Вона брудна? — з усмішкою скривився Чан'ї, але все одно відкрив рот і з'їв її.
— Солодка? — спитав Шуан.
— Солодка.
Шуан відірвав ще одну і без жодних побоювань закинув собі в рот.
— А-а-а, кислятина! Неймовірно кисла!
Губи Чан'ї вигнулися в усмішці.
— Але та, яку з'їв я, і справді була доволі солодкою.
— Тоді їж їх усі! — Шуан підніс решту вишень до губ чоловіка. — Швидше їж! Вести велосипед дуже важко, тому це все тобі.
— Не стану, я ж сам зголосився, — розсміявся Чан'ї.
— Тоді хіба що ще одну, — хлопець наполегливо запхав ягоди йому у рота.
Чан'ї з'їв вишню, яка була настільки кислою, що від неї зводило щелепу, і поцілував Шуанову руку.
— Ти з мене просто знущаєшся.
— Це хто ще з кого знущається? — всміхнувся Шуан та знов оповив його талію руками.
Чан'ї глянув на його руки.
— Гей, хлопче, а чим це ти витер вишневий сік?
— Я не захопив із собою серветки...
Чан'ї витягнув з кишені хустинку і простяг йому. Шуан витер пальці і сховав ту до кишені.
— Поверну, коли виперу, добре?
Велосипед звернув з доріжки на галявину, серед якої була невелика стежка, де машинам було заборонено їздити. Це був найкоротший шлях до центру міста. По боках від стежки не було ані ліхтарів, ані будинків. Перед ними розкидувався широкий простір, а над головою — зоряне небо, наче гігантський церковний купол.
Світ навколо тонув у нічній тиші.
У такт погойдування велосипеда Шуан тихо заспівав:
— Du bist das Beste was mir je passiert ist*. Es tut so gut wie du mich liebst. Vergess' den Rest der Welt, wenn du bei mir bist...
*[1] Пісня Silbermond — Das Beste.
Переклад: Ти — найкраще, що зі мною траплялося. Як добре, що ти мене кохаєш. Я забуду про весь світ, якщо ти зі мною.
Він уперше почув цю пісню, коли тільки приїхав на навчання до Німеччини, і пам'ятав лише ці чотири рядки. Проспівавши їх, він раптом подумав про їхнє значення:
— Не надто сентиментально?
— Мг, є трохи, — тихо розсміявся Чан'ї.
Шуан гадав, що той спростує його слова, а не погодиться з ним. Зашарівшись, хлопець сказав:
— Тоді ти заспівай щось не настільки ліричне.
— Гм, щось менш ліричне? Зараз згадаю.
«Подивимося, що ти заспіваєш», — подумав Шуан.
Задумавшись, Чан'ї відкашлявся та з серйозним низько заспівав:
— Wacht auf, Verdammte dieser Erde, die stets man noch zum Hungern zwingt!
Шуан готовий був розкритикувати хоч яку пісню Чан'ї не обрав би, але почувши перші рядки, він нестримно розреготався. Чорт! В якому столітті Чан'ї народився? У такий щасливий і солодкий момент він справді заспівав німецьку версію «Інтернаціоналу»? «Вставай, прокляттям затаврований весь світ голодних та рабів»!
Так, Бай Лаобан дійсно сентиментальним не був аж жодною мірою!
Шуан так реготав, що велосипед під ними почав тремтіти. Чан'ї проспівав ще кілька рядків, доки на нього й самого не напав сміх:
— Все! Більше не співатиму!
Все ще сміючись, Шуан підбурював:
— Ні-ні, ти продовжуй! Я запишу на телефон і поставлю собі на будильник, — він дістав телефон із кишені. — Готовий записувати.
— На будильник? — перепитав чоловік.
Тін Шуан підніс телефон ближче до його губ:
— Ага, поставлю твій спів як мелодію будильника і тоді точно щоранку прокидатимуся з усмішкою. Готовий? Три, два, один...
Чан'ї повільно і зі смаком тричі повторив німецькою:
— Тіне, вимушений з жалем повідомити тобі, що ти не склав іспит у цьому семестрі.
Тремтячим пальцем він вимкнув запис. На екрані з'явилося: «Зберегти запис?»
Він натиснув кнопку «Ні».
____________
Прим. Maids: Нам терміново потрібні перекладачі! Якщо ви хочете спробувати свої сили або вже маєте досвід, пишіть в телеграм.
Далі
Розділ 28 - Ох ці підлітки!
Під зоряним небом велосипед рушив пустельним лугом і незабаром в'їхав на старовинну територію міського центру. Ще сотні років тому вимощена камінням дорога шириною вміщала лише одну машину, але велосипед легко міг нею проїхати. Обабіч чоловіків, так далеко, як тільки бачило око, темно-зелений плющ обплітав мальовничі будиночки. Усі магазини вже були зачинені, і тільки їхні освітлені вітрини сяяли у темряві. У таку годину були відкриті переважно лише бари. Тьмяне світло, що лилося з їхніх вікон, мов туманний серпанок огортало все навколо, викликаючи приємне п’янке відчуття. Вдалині, над багатоярусними дахами, виднілася висока церковна вежа з дзвоном, а над нею майорів величезний круглий місяць. Від погляду на цю картину складалося враження, що мить тут застигла ще у вісімнадцятому сторіччі, коли й було побудовано ту церкву. Шуан, сидячи позаду, широко розкинув руки назустріч вітру. — До чого ж чудово ось так вийти з дому і розважитись! — Куди їдемо? — всміхнувся Чан’ї. Шуан озирнувся на вогні барних вивісок. — Пошукаймо місце, щоб розважитися, — а тоді вдавано ввічливо додав: — Ем... Баю Лаобане, люди похилого віку, мабуть, не вміють розважатися? Гаразд, не примушуй себе... Зрештою, у стареньких слабкі кістки. Нумо тоді знайдемо десь тихе містечко і вип'ємо по чашці чаю з хризантеми та ягоди годжі? А потім можемо повернутися і гарненько попарити ноги, та… І хоч його голос був сповнений поваги до старший, хлопець просто таки напрошувався на прочухана! В оточенні Чан’ї завжди вважали молодим та гарним, а тепер, судячи зі слів Шуана, виходило, що він немічний дідок, який навіть сам ходити неспроможний. «От же ж засранець малий», — вилаявся про себе Чан’ї. Шуан був готовий, що за піддражнювання професора він отримає по макітрі (або поцілунок), але аж ніяк не очікував, що чоловік взагалі ніяк не відреагує. Він лише зупинився коло якогось жвавого бару, тож вони зайшли усередину, аби випити. Шуан замовив джин тонік, але через різницю в національностях, бармен ніяк не міг зрозуміти Шуановий вік. Шуан здавався йому старшокласником, тож він попросив документи. Хлопець хутко перевірив кишені. Рішення поїхати в центр було спонтанним, тому, звісно ж, крім гаманця та ключів у нього не було нічого, що могло б засвідчити його особу. Тому він благаюче глянув на Чан’ї. — Можеш підтвердити йому, що мені двадцять чотири?.. Губи Чан’ї вигнулися в усмішці. — Ти ж такий молодий, як тобі може бути двадцять чотири? Ох, чорт. Очевидно, що він таки вирішив звести рахунки. — Ну тоді скажи хоч йому, що я повнолітній... я хочу випити… — сказав Шуан і особливо мило додав: — Любий… Звісно ж, це «любий» Чан’ї не підкупило, тож, повернувшись до бармена, він не менш мило сказав: — Йому лише п'ятнадцять, тому дайте йому, будь ласка, колу. П'ятнадцять? Баю Чан’ї, у тебе совість є? Шуан підірвався з місця та вигукнув: — Він бреше! Подаючи Шуанові колу з льодом, бармен весело кинув: — О, правда? Очевидно, що зрілий та впевнений Чан’ї з ідеально поставленою вимовою виглядав як Шуановий опікун, тому виклиав набагато більше довіри. Хлопець не вгамовувався: — Мені двадцять чотири! Здалася мені ваша кола! Дайте спиртного! Чан’ї ґречно знизав плечима та з безпорадним виглядом всміхнувся бармену: — У цьому віці підлітки вічно бунтують. — Мій племінник теж часто так поводиться, — співчутливо кивнув бармен і підсунув колу з соломинкою до Шуана, перш ніж повернутися до Чан’ї: — А ви чого бажаєте випити? Чоловік кинув швидкий погляд на Шуана, що агресивно гриз свою соломинку, і вдумливо промовив: — Chrysanthementee. Першу частину слова Шуан не розібрав, зрозумів тільки, що мова про якийсь чай. Чан’ї додав: — Mit chinesischen Bocksdorn. Бармен відповів, що у них немає Bocksdorn, є тільки Chrysanthementee. Чан’ї кивнув. — Що ти замовив? — спантеличено запитав Шуан. — Хризантемовий чай з ягодою годжі, — незворушно відгукнувся чоловік. Хлопець завмер від подиву, а тоді зайшовся сміхом. — Ти серйозно його замовив? — Ну, як не крути, а я вже старий. На жаль, годжі у них немає, але наступного разу я обов'язково прихоплюю її з собою. Шуан так реготав, що мало не впав з високого стільця, на якому сидів. Бармен, що якраз приніс чай, помітив як тішиться Шуан, що хвилину тому метав блискавки, і весело спитав: — Доки мене не було сталося щось цікаве? Чан’ї глянув на Шуана та усміхнувся: — Хто їх розбере, цих молодих. Після випитої коли Шуанові закортіло потанцювати. Відкинувшись на спинку стільця, він оцінююче оглянув Чан’ї. Його застібнуту сорочку, штани, шкіряні туфлі. — Кхм-кхм... Баю Лаобане, гайда я потанцюю, а ти посидиш тут і подивишся. Тобі, певне, не доводилося танцювати диско. Для тебе це занадто невідповідна активність, а то раптом ще спину прихопить чи, либонь, ногу підвернеш, правда ж? Кумедно. Коли «Бай Лаобан» танцював диско, це щеня на ім’я Шуан ще, мабуть, не знало таблиці множення. Втім, пізніше чоловік зосередився на серйозніших речах і з останнього разу, коли він танцював, все ж таки минуло років десять. Але хлопець все патякав і патякав, навмисно його провокуючи. Якщо він не танцює, значить, не вважатиметься молодим. — Ходімо, — підвівся Чан’ї, розстібнув запонки, засукав рукави та рушив на танцпол. Шуан одразу ж попрямував за ним та, ляснувши чоловіка по сідницях, ринувся вперед. До танцполу він також дійшов першим. Крутнув стегнами у сяйві вогнів, підморгнув Чан’ї. Танцюючи, він запустив руку під сорочку та почав повільно її задирати. Ремінь, талія, гарні м’язи преса… Але перш ніж показалися його груди, він опустив сорочку. Багато хто навколо засвистів. Дівчина в топі на тонких бретельках, що танцювала поруч, почала до нього притискатися. А ось це вже недобре. Зрештою, він привернув увагу зовсім не тої людини. У дівчини була чудова постать, вона були дуже миловидною, до того ж наполегливою. Шуан не знав, куди подітися, лише озирнувся у пошуках Чан’ї в надії, що той втрутиться і заявить про своє право власності. Він аж ніяк не очікував, що чоловік навіть не подумає рятувати його і буде лише стояти осторонь та весело за ним спостерігати. Тільки через деякий час пильного погляду зі сторони Шуана, Чан’ї все ж наблизився та владно пригорнув його за талію, ледь підтягуючи хлопцеву штани. — Чому так довго не підходив? — Шуан зазирнув йому в очі. — Старуватий став, ноги вже не такі жваві, як колись. Шуан хотів розсміятися, але стримався. Притулившись до Чан’ї, він підняв погляд та жорстко сказав: — Наступного разу поквапся! — Домовилися, — тихо засміявся чоловік. Протанцювали вони з пів години. У Шуана вже вся спина змокла від поту, тож він почав тягнути Чан’ї надвір. — Уф, як жарко! Зараз помру! — вхопившись за краї своєї сорочки, Шуан взявся обдмухуватися ними. — Може, додому поїдемо? Як мене ми вже добре розважилися. Витираючи з його чола піт, Чан’ї сказав: — Куплю нам води. Шуан кивнув та попрямував за ним в бар. Але, помітивши людей, що виходили з бару, він завмер та шепнув: — Стривай, це ж… Чоловік теж їх помітив. Помітивши Бая Чан’ї, трійка навпроти спинилася. — Професоре… — Професоре… — Професоре… Всі троє були студентами-старшокурсниками, які вчилися у професора Бая, а один із них навіть був його помічником у групі Шуана. В університеті всі троє носили сорочки та джинси, але зараз на них було… Важко було назвати це одягом. На одному навіть була блискуча обтягуюча мініюбка та колготки сіточкою. На противагу їм, професор, який тільки-но закінчив танцювати диско, при чому з підозрілим хлопцем невідомого походження, який тепер ховався за його спиною, виглядав абсолютно незворушним. — Доброго вечора, — спокійно сказав Чан’ї. — Доброго вечора, — відказала трійка. — Мила спідничка, — зауважив чоловік та ледь помітно кивнув. — Побачимося на заняттях. Viel spaß.* [1] Добре провести час (нім.)
Читати
Відгуки
Наразі відгуки до цього розділу відсутні!
Зареєструйтеся або увійдіть, аби лишити Ваш коментар!