У понеділок, о 9:45 ранку Бай Чан'ї закінчив перше заняття з робототехніки та вилетів до Лейпцигу за академічним обміном.
Повечерявши зі своїми колегами, він чекав на Мен Южун у саду готелю.
— Привіт, — вона підійшла ззаду і сіла навпроти. — Давно не бачилися.
Чан'ї підняв руку, підкликаючи офіціанта, та замовив два келихи Cuba Libre. Южун перебила його, попросивши офіціанта замінити один коктейль на чорний чай. Чан'ї теж не хотів пити, тому попросив і йому принести каву з низьким вмістом кофеїну натомість.
Коли офіціант пішов, Чан'ї сказав:
— У тебе змінились смаки.
— Я вагітна, мені не можна алкоголь.
Чоловік лише глянув на її високі підбори крізь свої тонкі окуляри без оправи, але так нічого і не сказав.
— Твої смаки теж змінилися, — зауважила жінка.
— Мені ніколи не подобалися ні солодкі напої, ні пиво.
Южун на мить застигла, але одразу ж розуміюче розсміялася:
— У цьому весь ти. Усе життя можеш пити те, що не подобається.
— Подобається чи ні — не так вже й важливо.
— Я знаю, відповідальність перш за все, так? Ти все такий же впертий.
Южун несвідомо торкнулася нової обручки на своєму пальці. Колись там було зовсім інша каблучка. Якби вона випадково не знайшла куплений Чан'ї еротичний журнал з чоловіками, він би досі був її ідеальним чоловіком.
— Ще не знайшов собі хлопця?
Чан'ї ледь помітно насупився. Це слово все ще було для нього незвичним. Офіціант приніс замовлення, і чоловік зробив ковток своєї кави, перш ніж відповісти:
— Ні.
— Знаєш, — Южун взяла з таці маленький глечик і налила молоко в чай, — зовні він не зрівняється з тобою. Він не такий розумний, не такий уважний, не бере на себе стільки відповідальності за сім'ю. Але тільки з ним я відчуваю себе на своєму місці. Так дивно. Як не поглянь, ти прекрасний, але з тобою мені завжди чогось не діставало, завжди було відчуття, що щось не так.
Чан'ї всміхнувся на мить, але потім посерйознішав:
— Головне, що ти щаслива.
— А ти? — спитала вона.
— А що я?
— Які в тебе плани на майбутнє?
— Мені немає куди квапитися, — відповів він.
— Якби ти ще до весілля дізнався, що тобі подобаються чоловіки, то все одно одружився б зі мною?
Чан'ї тактовно промовчав.
Вона більше нічого не казала. Лише підняла чашку і зробила ковток чаю. На губах лишилося молоко, але жінка цього не помітила. Чан'ї мовчки протягнув їй хустку.
Южун взяла хустку і, побачивши вишите на білій тканині «Бай», відчула, як на очі навертаються сльози. Так, саме таким і був Чан'ї: завжди вчасно приходив на побачення, мав при собі хустинку на такі випадки, і хоча небагатослівний, аде дуже уважний. І від цих думок у неї по щоках, мов намистинки, покотилися сльози, поступово перетворюючись на потік.
— Я... — Южун схлипнула і замовкла. Тільки витирала очі хусткою, від чого вони почервоніли ще більше.
Чан'ї опустив погляд, аби не дивитися на її засмучене обличчя. Він нічого не питав, лише коротко зауважив:
— Це все гормони. Я розумію.
— Ні, — похитала головою і тихо відповіла. Навколо не було китайців, але вона все одно боялася, що їх підслухають. Адже про таке вголос не говорять. — Він зрадив мене… Після того як я завагітніла, він загуляв.
Чан'ї безмовно схилився до неї, щоб вона могла говорити ще тихіше. Жінка, крізь сльози розповіла все, що сталося.
Садом гуляв легкий вітерець. Южун трохи зморщила ніс і чхнула. Чан'ї зняв свій піджак і накинув на її плечі.
Южун, не втримавшись, схопила цю руку, що так дбайливо вкрила її піджаком. Зазирнувши йому в очі, вона сказала:
— Йому нічого не бракує… Але... Чому він... чому він просто не може бути таким, як ти?.. Навіть зрозумівши, що тобі подобаються чоловіки, то не став зраджувати. Чому він не може бути таким самим?
Чан'ї трохи помовчав, перш ніж відповісти:
— Всі люди різні. Але крім цього в мене більше нічого немає.
— Ні, це не так! Ти... Ти чудовий! Правда. Я… — Южун насилу стримала сльози. — Я мушу йти. Інакше скажу те, чого говорити не маю права.
Він і без пояснень знав, що жінка хотіла сказати. Вона боялася, що може на мить забутися і запропонувати почати все спочатку.
Южун сперлася на підлокітник ротангового крісла і встала. Чан'ї підтримав її й переконався, що вона безпечно встане на підборах, і тільки тоді відпустив її.
— Я відвезу тебе, — сказав він.
Вона усміхнулася йому і простягла ключі:
— Ти все такий же уважний, як завжди.
— Яким і маю бути.
Вже їдучи з ним в машині, Южун спитала:
— Не хочеш знайти собі хлопця?
Можливо, через те, що вже вдруге за сьогодні чув від неї це слово, Чан'ї уже трохи звик до нього, тому відповів:
— Якщо знайдеться хтось підходящий.
— Швидше знайди когось, — попросила вона. — Не лишай мені жодного шансу.
Чан'ї мовчав, ніби розмірковував над її словами. І, загальмувавши на червоному світлі, нарешті відповів:
— Гаразд.
Южун відвернулась і втупилася у вікно. По її щоках покотилися сльози.
— Чан'ї, як ти думаєш, люди завжди шкодують про свої рішення, хоч би якими вони не були?
— Скоріше за все.
І хоча він так не вважав, але не міг відповісти інакше.
— Тоді, ти теж шкодуєш про щось?
Чан'ї на рідкість довго думав над відповіддю.
— Так, я шкодую, що купив тоді той еротичний журнал. Не такі вже й гарні там чоловіки були.
Южун засміялася крізь сльози. Вона знала, що це був його спосіб підбадьорити її.
— Швидше знайди собі хлопця, — вона погладила обручку на пальці. — Соціальні мережі зараз такі розвинені, зробити це буде нескладно.
— Знаю, що нескладно.
Вони знову зупинилися на світлофорі. У машині було душно, і чоловік розслабив краватку.
Южун здивувалася, помітивши, що Чан'ї так і не змінив пароль.
Чан'ї був зосереджений на дорозі, тому навіть не помітив, як вона взяла до рук його телефон.
Він довіз її додому і викликав собі таксі.
До готелю він дістався вже о пізній годині. Прийняв душ, накинув на себе лазневий халат і, одягнувши окуляри, почав розбирати електронну скриньку. Університетська пошта, листи від наукових видавництв, послання від організацій, що підтримують академіків, листи від студентів...
У наші дні студенти роблять помилки навіть при написанні пояснювальних. Який жах!
Чан'ї клацнув мишкою і відкрив відскановану копію медичної довідки, що була в пояснювальній. Запаморочення і температура — типові причини для відсутності на заняттях, які люблять вказувати сімейні лікарі. Він глянув на ім'я студента. Тін Шуан. Саме той китайський студент, який сьогодні був відсутній на заняттях.
Чан'ї чудово розумів своїх студентів. Тому він чемно відповів у листі, що студент, який пропустив перше заняття, не зможе відвідати наступну лекцію і йому доведеться починати курс спочатку аж в наступному квітні. В кінці він побажав швидшого одужання.
Розібравшись із поштою, Чан'ї збирався висушити вологе після душу волосся, як завібрував його телефон.
На екрані було повідомлення.
На відстані: «Вам поставили «вподобайку» 9 чоловіків. Погляньте на них»
Чоловік насупився і натиснув на повідомлення. На екрані висвітився застосунок «На відстані». І звідки тільки він взявся?
Переглянувши, коли було встановлено застосунок, він ще кілька хвилин вивчав його. Це виявилося застосунком для знайомств між чоловіками. Увійшовши до нього, Чан'ї помітив, що профіль у нього вже створено, і в профілі стояло те фото, що Южун зробила в машині. Його ім'я було Цикл. Чому Цикл?..
Він згадав, як Южун якось показала йому свій телефон і грайливо додала:
— Дивись, я так часто друкувала твоє ім'я, що тепер достатньо лише натиснути «С», і мій телефон одразу ж видає «Чан'ї».
*[2] Китайська клавіатура з латинськими літерами автоматично пропонує ієрогліфи відповідно до їх транслітерації. Чан'ї пишеться як chāng yì (昌意), тому при введенні вона набирала літеру С.
Згадавши про це, Чан'ї спробував зробити саме це. Можливо, тому що він друкував власне ім'я китайською, але телефон не запропонував нічого, крім «Цикл».
Йому це чомусь здалося кумедним.
Він згадав, що обіцяв Южун сьогодні ж поспілкуватися з кимось, тому без особливого бажання відкрив в застосунку «Швидкі знайомства». Чим більше він гортав фото хлопців, тим дивнішими вони йому здавалися. Чоловік вже хотів виходити з програми, коли побачив єдине нормальне фото.
Обличчя парубка приховувала напівтемрява. Він був одягнений у звичайну футболку та джинси. Було важко сказати, чи гарний він, але щось в цій фотографії було привабливе.
Наприклад, доволі симпатичні щиколотки, що виглядали з-під штанів.
Чан'ї переглянув його профіль.
Ім'я: М.
Тип: Універсал
Вік: 24
Зріст: 182
Вага: 70 кг
Статус: самотній
Відстань: 287 км
24 роки. Схоже, у них велика різниця у віці.
Чан'ї не збирався натискати на «байдужий», але й ставити «вподобайку» йому теж не хотілося. Тому він вирішив просто вийти з застосунку, висушити волосся і лягти спати.
Він не очікував, що в той момент, коли він майже закриє застосунок, з мокрого волосся впаде крапля води, ще й прямісінько на «закоханий»!
Чан'ї вже нічого не зміг вдіяти, а на екрані з'явилася хмара з сердечок і висвітилися два рожеві слова: «Ідеальний збіг!».
А слідом за цим з'явився напис: «Ц., вітаємо, ви з М. ідеально підходите один одному»!
Далі
Розділ 3 - 4.8 км?
Коли ти багато років проводиш в стосунках з однією людиною, навички знайомства помітно погіршуються. Наприклад, зараз Шуан гадки не мав, що ж написати панові Циклу. Венцзя підбурював: — Нумо, швидше пиши йому! Шуан довго думав, аж поки нарешті не відправив звичайне: «Привіт». — ...Брате, ну що це таке! — Венцзя вихопив у нього телефон і перейшов у профіль Циклу. — Ти хоч пошукай в його анкеті, що у вас спільного!.. Га? Чому у нього нічого не написано про себе?.. — Може, він не часто сидить в інтернеті? — припустив Шуан. Венцзя повернувся в чат і з подивом втупився у відповідь, яка складалася з того ж сухого і безликого «Привіт». — Ну точно ідеально підходити одне одному… — Венцзя жбурнув телефон братові й тихо вийшов. — Спілкуйтеся далі. Шуан не знав, про що говорити. Він почав щось друкувати, потім видалив, знову набрав текст і ще раз видалив. Минуло десять хвилин, а він так нічого і не надіслав. Погляд впав на годинник, тож, згадавши, що зранку у нього заняття, хлопець написав: «Вибач, я — спати. У мене завтра заняття». За кілька хвилин прийшла відповідь: «Угу». Поки Шуан готувався до сну, для Венцзя нічне життя тільки починалося. Він витяг з братової шафи рожеву сорочку, футболку та шорти вище колін. Потім попросив ключа від велосипеда та вирушив у центр міста, щоб пошукати нічний клуб і відірватися як слід. Щойно Венцзя пішов, домофон знову задзвонив. Подумавши, що брат повернувся за чимось, Шуан без зайвих думок відчинив. Прямуючи до спальні, він крикнув: — У тебе що, ключів немає? Вони біля дверей. Візьми, коли йтимеш. Немає чого мене будити, коли повертатимешся. І тільки спробуй не зачинити двері, чуєш? — Тіне Шуане… — пролунав знайомий голос за дверима. Шуан застиг і озирнувся лише щоб побачити Чженсюаня у дверях. Приклавши руку до чола, Шуан запитав: — А ти що тут забув? — Як справи? — Чудово. — Ти як слід харчуєшся? — Угу. — Знову курив? — Угу. — Перестань палити. — Я сам вирішу. Чженсюань хотів увійти, але Шуан зупинив його: — Щось забув? Я тобі винесу. Тож йому не залишалося нічого, крім як стояти на порозі. — У мене завтра заняття, я маю йти спати, — зітхнув Шуан, зачиняючи двері. Чженсюань схопив їх, зробив крок всередину і міцно обійняв Шуана. — Ми можемо не розставатися? Ми були разом всі ці роки… Не думаю, що витримаю. Проти пар, які тривалий час були разом, фізичний контакт іноді грав злий жарт. Знайомий дотик, запах, тепло… Ніби нічого не трапилося і все було, як завжди. Шуану на мить здалося, ніби Чженсюань всього лише ненадовго їздив до Китаю та тільки-но повернувся. Тіло не знало про зраду, і не хотіло коритися мозку; воно пам’ятало лише те, Чженсюань був найближчою його людиною, тим, кому Шуан вірив більше за всіх. І тому кричало: «Я сумую за ним і за його обіймами!» — Лян Чженсюаню! — Шуан відштовхнув його. — Не роби так! Все і так обернулося повним скандалом, нумо хоч спокійно розійдемося. — Боїшся, що скажуть інші? А я не боюся. Ти бачив мене усіляким. Як мені отримати твоє пробачення? — Я знаю, що в мене поганий характер, — тихо сказав він. — Просто залишимо все як є. Я більше не хочу про це говорити. І, перш ніж Чженсюань щось сказав, додав: — Я готовий рухатися далі. Чженсюань не повірив. Він якийсь час пильно дивився на Шуана, а потім уважно окинув поглядом кімнату за його спиною. — Не намагайся мене надурити, я знаю, що до тебе приїхав брат. — Я не про нього. — Тоді про кого? Шуан і сам не знав. Все, про що він думав: як би швидше виставити небажаного гостя за двері. Водночас цей самий «незваний гість» був сповнений рішучості сьогодні тут залишитися. Він був впевнений, що Шуан, якого він знає, ще не почав би нові стосунки, а отже, якщо докласти достатніх зусиль та часу, вони знову зійдуться. Так, Лан Чженсюань і справді добре його знав. Втім, хоч Шуан часто сварився з Чженсюанем через дрібниці, коли доходило до комплексних і серйозних питань, йому вже не хотілося ні з’ясовувати хто правий, ні вибачень, ні тим паче змушувати Чжен Сюаня брати відповідальність. Йому лише хотілося, аби парубок нарешті пішов! І він чудово розумів наміри Чженсюаня. Якщо нічого не зробити, той не піде. Тому він схопив телефон і на очах колишнього відправив Циклу голосове повідомлення: — Добраніч, любий. — Тін Шуане, перед ким ти тут комедію ламаєш? — роздратовано спитав Чженсюань. Шуан дивився на екран телефону і я подумки благав: «Пане Цикле, швидше напишіть щось, і щойно Чженсюань піде, я розцілую вам руки!». Але вголос сказав: — Я не ламаю комедію. Я нещодавно декого собі знайшов. — Ти зустрічався з кимось якісь два дні? Я не проти. Почнімо все спочатку. Шуан не відповів йому, лише надрукував повідомлення Циклу: Спиш? Благаю, зроби мені ласку і надішли відповідь голосовим! Я не можу прогнати колишнього! Відповідь Циклу складалася лише з двох слів: «Виклич поліцію». Шуан швидко надрукував: Якщо я викличу поліцію, то потурбую сусідів. Це марна трата часу, а у мене завтра заняття на дуже складному курсі. Треба розібратися з усім якнайшвидше Через якийсь час Цикл написав: Що сказати в голосовому повідомленні? Відчуття полегшення переповнило Тіншуанове серце, і він продовжив: «І тобі добраніч, коханий!». Або щось таке. Цикл довго не відповідав, і Чженсюань крикнув: — Тін Шуане! Той лише на мить відірвав очі й сказав: — Я з ним переписуюсь. — Переписуйся, я зачекаю. Дві хвилини по тому, Цикл надіслав голосове повідомлення, і Шуан увімкнув його. Можливо, через те що Цикл був близько до мікрофона в тихій кімнаті, його голос прозвучав глибоко і низько. Лише два слова змусили Тіншуанове серце битися швидше: — На добраніч. Чженсюаня перекосило. Шуан вдав, що не помітив, і надіслав нове голосове: — Ах, так, ти вчора забув у мене краватку. Незабаром Цикл надіслав ще одне голосове, але хлопець побоявся вмикати його, аби не спустити всі зусилля нанівець. — І де ж краватка? — прискіпливо спитав Чженсюань. — Відніс до хімчистки. Обличчя Чженсюаня все похмурніло і похмурніло, але він сказав: — Я тобі не вірю. Шуан надрукував: Що в голосовому? Ти ж не видав мене? Цикл відповів: Послухай і дізнаєшся. І після цих слів Шуан відчув, що готовий довіритися йому. Він увімкнув голосове. — Не переймайся, я на днях заїду до тебе і заберу її. — Бачиш? Я не брехав, — сказав Шуан. Чженсюань довго дивився на нього і нарешті сказав: — Як ти можеш так чинити зі мною після стількох років разом? Шуан так розгубився, що втратив дар мови. «Як ти можеш так чинити зі мною після стількох років разом…» Чим більше він крутив цю фразу у своїй голові, тим сильніше його пробивало на сміх. А хто перший все це почав? — Я зачиняю двері, — Шуан втратив будь-яке бажання продовжувати. — Якщо я знайду щось із твоїх речей, відправлю їх поштою. Не приходь більше. Спровадивши Чженсюаня, Шуан впав на ліжко. На нього раптом навалилася вся втома за останні дні. Він подякував Циклу за допомогу і пояснив, що колишній пішов. Цикл не відповів. Тієї ночі Шуан погано спав і весь час прокидався — а тоді ненадовго засинав знову. І так до шостої ранку, поки Венцзя, який не мав ключа, не розбудив його. Тому відчиняв двері Шуан злий і невдоволений, весь час лаючись. Венцзя кинув на стіл паперовий пакет: — Лишенько, ви тільки погляньте, а я ще купив для нього сніданок! Якби знав, що ти такий безсердечний пес, взагалі нічого б не приніс! — Безсердечний пес? Тоді пакуй речі й геть з моєї будки! Шуан все одно більше не міг спати, тож подався у ванну. Поки він був там, Венцзя більше нічого не сказав, що здалося йому дивним. Пізніше Шуан зрозумів чому: брат вже спокійнісінько хропів на дивані, зручно закинувши ногу на спинку. Шуан накинув на нього ковдру, поставив ноутбук на обідній стіл. Тоді з’їв куплений братом сніданок та перевірив пошту. Крім повідомлення масового розсилання з університету, у поштовій скриньці був ще один непрочитаний лист. Відправником був Бай Чан'ї. Побачивши це ім'я, Шуан з завмиранням серця, відкрив листа. Кінець! З першого ж рядку стало зрозуміло — йому кінець! Маніяк-професор з вбивчого курсу велів розпочинати клятий курс спочатку, і не просто з наступного семестру, а з наступного року, бо він починається лише на влітку! Почати спочатку. В наступному році. Просто тому, що він пропустив перше заняття! Апетит зник. Шуан написав друзям, питаючи поради. Усі однокурсники зійшлися на думці, що авторитет німецьких викладачів настільки великий, що навіть адміністрація університету нічим не зарадить. Тож не було іншого виходу, крім як домовлятися з самим професором. Він відправив ще одного листа, де просив ще одного шансу. Клявся, що ретельно вивчить матеріал першої лекції за конспектами однокурсників, а, якщо щось йому буде незрозуміло, особисто підійде до професора. Всі заняття Шуан переглядав поштову скриньку. Минув день, він вже викурив цілу пачку цигарок, а відповіді так і не було. Прийшов додому він абсолютно виснажений, тому Венцзя, що на повній гучності грав в комп’ютерні ігри, лише дратував його. — Венцзя, можеш вдягнути навушники? Той, не відриваючись від екрана і вистукуючи пальцями по клавіатурі кинув: — Вони сіли. — А ти не вмієш їх заряджати? Шуан зачинив двері до спальні, щоб не чути шуму. Він був дуже засмучений. Недовго покрутивши телефон в руках, він відкрив додаток «На відстані». У списку чатів був лише Цикл. Шуан зайшов на його сторінку, але та, як і раніше, була порожня. Тоді він повернувся до чату і знову прослухав голосові повідомлення. — Любий, на добраніч. — На добраніч. — Ах, так, ти вчора забув у мене краватку. — Не переймайся, я на днях заїду до тебе і заберу її. У чоловіка і справді був дуже приємний голос. Шуан ще кілька разів прослухав його: «Не переймайся, через декілька днів я заїду до тебе і заберу її», намагаючись уявити, як же виглядає Цикл. Йому не вдалося. Голос Циклу звучав переконливо, надійно, спокійно. Такий голос міг належати лише людині, яка ніколи не втрачає самовладання. Від думки про те, що така людина вчора підіграла йому, стало смішно. Подумавши про це, Шуан відчув раптове бажання поговорити із Циклом. Тоді трохи подумав і надрукував: Ти вже закінчив з роботою на сьогодні? Відповіді не було. Шуан продовжив: Я сьогодні весь день був на заняттях. У тебе буде час поговорити сьогодні ввечері? Пройшов якийсь час, але Цикл мовчав. Тому хлопець відклав телефон і пішов кликати Венцзя вечеряти. Близько о десятій вечора, він знову зазирнув у телефон. На екрані вже горіла відповідь. Цикл: Цілий день був на зустрічах Цикл: Тільки повернувся додому Шуан вже зібрався відповісти йому, але раптом побачив, що поточна відстань між ним та Циклом змінилася з 287 км до 4,8 км! 4,8 км? Шуан спочатку потер екран телефону, а тоді й свої очі. Але на екрані, як і раніше, відображалась відстань у 4,8 км! 4,8 км? Що взагалі відбувається? Збій в системі? Шуан відправив нове повідомлення: Як відстань між нами скоротилася до 4,8 км? Трохи згодом Цикл відповів: Минулі два дні я був у відрядженні. Відрядженні? Отже, до пана Циклу, до якого було 287 кілометрів, тепер можна дістатися за десять хвилин? Мороз: Тож, стало бути, ти все-таки міг би заїхати за своєю краваткою? Відправивши повідомлення, Шуан пошкодував, але пізно вже було що відправляти. Він нервово чекав відповіді Циклу. Через десять хвилин нарешті надійшло: «Якби я й справді забув її в тебе».
Читати
Відгуки
Хаххахаха Сподіваюсь, в майбутньому головні герої про це ще поговорять, бо вийшло доволі кумедно, що ніхто з них і не збирався ні з ким знайомитися і цьому застосунку:))