Ґу Чіль був вкрай занепокоєний. Чон Мьон виходив з намету, кричачи на все горло, а повернувся з новою порцією маячні.
— Я йду на гору Хва!
Ґу Чіль тупо витріщався на нього.
— Це може прозвучати абсурдно, але вислухай мене.
Щиро кажучи, Ґу Чілю навіть стало цікаво, що хлопець зморозить цього разу. Проте наступні слова Чо Сема збили його з пантелику.
— Я просто міг піти, нічого не сказавши, але повернувся, щоб сказати тобі це. Ти дав мені дуже цінну інформацію.
Що за маячня? У Ґу Чіля справді не було причин й надалі вислухувати марення божевільного, але він терпляче чекав, адже Чо Сем, здавалося, був налаштований синонім. І це його непокоїло.
— За добро я відплачую вдвічі більше, за образи — удесятеро. Прийде день, коли я відплачу тобі за цю послугу, тож запам’ятай ім’я Чон Мьона з клану Хвашань. Колись ми зустрінемося знову, і я поверну цей борг.
Ну, принаймні це звучить мило.
І Ґу Чіль може й повірив би, якби Чо Сем не був вкритий синцями та вбраний у лахміття.
— Божевілля кажеш.
Чон Мьон насупився.
— Знаю, звучить дивно, але запам’ятай ці слова. Одного дня вони змінять твою долю…
— Тебе Ван Чо шукає. Якщо знайде — ти мрець.
— Правда? — він заплющив очі. — Хе-хе-хе.
Світ був повний різними людьми. Той, хто досяг нового рівня усвідомленням маг би користуватися пошаною, але тільки якщо це сталося не за одну ніч. Інакше це було просто дивно і лякаюче.
— Все, я мушу йти!
— Повертайся скоріше… Або він справді заб’є тебе на смерть.
— Я йду! У будь-якому випадку, просто запам’ятай: «Чон Мьон з гори Хва». Добренько запам’ятай це ім’я!
І з цими словами Чон Мьон сміливо пішов геть.
Ґу Чіль тільки похитав головою. Життя завжди сповнене поворотів, іноді хороший, а іноді — поганих. Але якщо Чо Сема впіймають — він справді мрець.
— І що мені сказати Ван Чо?..
А тоді фіранка намету раптом відсунулася, і Чон Мьон увійшов назад.
Га? Чому він повернувся?
Але не встиг він навіть спитати, як…
— Забув!
— Га?
— Як звали того виродка?
— Котрого?
— Того, хто побив мене.
— А-а… Ван Чо? Його звати Ван Чо, але справжнє ім’я Чон Паль.
— Чон Паль? Яке убоге ім’я. Передай цьому покидьку: коли ми зустрінемося наступного разу, я його вколошкаю!
Ґу Чіль подумав, що саме Ван Чо його «вколошкає», але промовчав.
— Тепер я справді йду.
І тоді Чон Мьон, насвистуючи, вийшов з намету.
Коли Ґу Чіль вже було подумав, що все скінчилося, той знову заскочив назад.
— Ну чого тобі ще?!
— Так цей…
— Що? Що тепер?
— А в якій стороні Хвашань у Шеньсі?
Як не крути, а цей виродок точно божевільний.
***
Чон Мьон все біг і біг. Не було жодної людини, яка підвезла б маленького жебрака аж до самої Шеньсі.
Неможливо… Його ноги, зазвичай такі сильні й надійні, — втомилися?! Навіть серце відмовлялося працювати як слід.
Чи їздив колись Чон Мьон конем або бодай каретою? Ніколи. Він завжди бігав швидше, ніж міг навіть найпрудкіший кінь, і йому ніколи не доводилося сповільнюватися через втому. Якщо додати всю відстань, що він її в минулому житті пробіг на своїх двох, можна було б принаймні десять разів оббігти навколо центральних рівнин. Тому й зараз він без зайвої думки ринувся вперед.
Але не встиг він по-справжньому розігнатися, перш ніж полетів додолу.
— Ха-а! Пха-а! Угх! Арх! Трясця! Зараз здохну!
Він й подумати не міг, що існує у світі настільки слабке тіло. Його міцні як сталь ноги перетворилися на патички, а серце ось-ось готове було вирватися з грудей.
Якого дідька відбувається? Я зараз відхаркну серце…
— Угх, ну що це за тіло?!
Він просто пробігся! І не годину, ні дві… всього якихось кілька хвилин! А вже задихався! Наскільки жахливішим могло бути тіло цього задохлика?!
— У-угх!
Відповіддю йому слугував хриплий стогін, що вирвався з горла. Що вже казати про ці, якщо все його тіло було в жалюгідному стані — буквально шкіра та кістки, без жодного грама живу.
І він так збирався дістатися провінції Шеньсі? Хай не мріє! Такими темпами він загине від виснаження швидше, ніж досягне Хвашаню.
А коли він після цього опинився в потойбічному світі, всі його знайомі кататимуться по підлозі від реготу: «Святий меча Сливового цвіту помер, бо задохлик!»
— Ха-ха-ха! — вирвався з його вуст глузливий сміх. Як би він не старався, але вже не міг підвестися.
Майстри бойових мистецтв мали неймовірні тіла, а це було просто нестерпним. Чон Мьон не знав, від чого він швидше втратить свідомість: від перевтоми, від надмірних роздумів чи банально від голоду! Тому йому лишалося тільки сміятися.
— Якщо хочу дістатися провінції Шеньсі, спочатку треба зміцнити це слабке тіло.
Але як це зробити? Зробити його здоровішим?
Він вже знав відповідь.
— Що ж, достатньо буде вивчити бойові мистецтва!
Новий початок. Інші, певно, й не зрозуміють, який це прекрасний шанс. Нібито кажуть, що ті, хто не сягнув вершини, шкодують найбільше? Що ж, це правда. Проте навіть ті, хто її сягнув, мають про що шкодувати.
Якби ж я зробив це ще тоді!
Якби я зосередився на вивченні основ!
Якби я тільки тренувався, коли майстер тягав мене за вуха, а не просто тікав!
Якби тільки мене не спіймали на крадіжці алкоголю з таємного схов…
Ні, забудьте про останнє.
Що ж!
— Я можу почати все наново.
У минулому Чон Мьон був одним з найвидатніших мечників свого часу. Але, це не означає, що він був собою вдоволений; чим сильніше він ставав і чим краще розумів бойові мистецтва, тим краще усвідомлював, наскільки ж неефективними були його власні тренування і наскільки немічною було його знання основ.
Основи. Ця кляті основи коштували мені сахона та саче!
Чон Мьон ненавидів їх, але коли сам став майстром, зрозумів, чому вони такі важливі. Адже саме основи тримали людину на ногах.
Висока вежа потребує міцного фундаменту. Від того, як буде закладено фундамент залежить, на яку висоту підніметься вежа.
Але як би наставники не пояснювали, юний Чон Мьон зовсім цього не розумів. Просто не розумів і все. А навіть коли зрозумів, не міг присвяти цій справі всього себе.
Чому?
Тому що я просто людина.
Поки Чон Мьон тільки починав закладати фундамент, учні, з якими він вчився, вже добудовували третій поверх. Хто б не поквапився на його місці?
До то ж!
Майстри завжди казали мені зосередитися на основах, але коли я це робив, вони просто нахвалювали тих, хто справлявся краще! Кляте шанування сили!
Але він міг це зрозуміти. Зрештою, майстри також були лише людьми. Усі знали, що більшу частину успіху складає основа. Але поки учні з усіх сил старалися їх опанувати, майстри були зайняті вихвалянням тих, хто вправно володів мечем.
Але це можна було стерпіти. Хвашань вчив терпіння, тому його учні чудово вміли стримувати емоції.
Проте після вечірньої практики учні та майстри влаштовували посиденьки з алкоголем. А що як хтось почне за таких умов вихвалятися своїм учнем? Хто надудлився сильніше, починав вихваляти своїх учнів так, ніби був з ними одним цілим, а ті, кому було нічим хвалитися, сиділи, слухали і топили біль у чарці.
Ось і все. На цьому терпіння тих майстрів закінчувалося. А на ранок вони виміщали своє розчарування на учнях.
— Чув? Учень мого саче вже використовує другу форму меча Сливового цвіту!
— Учень того паскудника, схоже, вже залучив вищу внутрішню енергію! Я жодного разу йому не програвав, і ось раптом! Як гадаєш, чия це провина? Га?! Кажи!
— Недостатньо сили! Більше!!!
Ось під такими майстрами й доводилося працювати. Про які основи тут взагалі може йти мова? Це було замкнуте коло, у якому ставлення саче передавалося учням.
— Однак!
Нинішній Чон Мьон був інакшим. Йому вже нікуди було поспішати. Не було наставника, який люто гнав би його в зашийок. І тепер, коли він чітко бачив шлях, який йому доведеться подолати, лишалося тільки впевнено робити крок за кроком.
Основи? Поки інші копатимуть землю, я зірву гори голими руками! Моя вежа стоятиме на нескоримій вершині!
Перший крок особливо важливий.
Даньтянь* та внутрішня ці. Будь-яке тіло мало слабкий даньтянь. Але завдяки практиці він міцнішав та ставав зручнішим для утримання ці, а тоді дозволяв використовувати її в бойових мистецтвах. Добре підготований даньтянь може стати вирішальним фактором при сутичці з іншими майстрами бойових мистецтв.
*[1] «море ці» або «центр концентрації ці», місце її зберігання.
Простіше кажучи, він як сніжний ком.
Уявіть, що котите невелику сніжну кулю з гори. Кулька розміром з ніготь стане розміром з кулак, і зростатиме в геометричній прогресії, аж поки не перетвориться на колосальною лавиною, яку не здатна спинити жодна людська сила.
Чон Мьону необхідно було створити міцний даньтянь, щоб утримувати свою ці. Іншими словами, він має знайти гору, з якої сніжний ком ніколи не перестане котитися.
— Добренько!
Перш ніж почати, Чон Мен уважно озирнувся. Вперше робити даньтянь ризиковано, тому він полишив поселення та знайшов усамітнене місце, аби уникнути жертв. Малоймовірно, що хтось постраждає, але навіщо ризикувати?
Чон Мьон пішов у ліс і сів у тіні високо дерева, схрестивши ноги.
— Тут підійде. З чого ж почати?
В голові вирували думки: вчення Хвашаню та понад дюжини методів залучення ці.
Самозцілення ці.
Метод Серця Сливового Цвіту, притаманний стилю володіння меча Сливового цвіту.
Внутрішня ці, здатна збільшити ці всемеро.
Регулююча ці, в який, як казали, містяться всі форми енергії…
Кількість відомих Чон Мьону методів вразила б більшість людей. Якби він не обмежувався вченнями гори Хва, він би ще стільки всього міг навчитися… Але він навіть не думав про це. Він знав, яку техніку мав опанувати.
— Рівновага шістьох.
Вперше голос Чон Мьона був настільки чітким і впевненим.
Далі
Розділ 4 - Що в біса відбувається? (4)
«Рівновага шести» — єдність. Єдність Землі, Неба та чотирьох сторін світу: Сходу, Заходу, Півночі та Півдня. Рівновага шести — це світ, а світ — це рівновага шести. Звучить чудово, чи не так? Але що саме це означає для бойових мистецтв? Ця техніка схожа на одну із тих нікому непотрібних речей, які продаються за безцінь. Дорогоцінна техніка, яку люди вважають копієчною. Це була найдешевша у світі техніка бойових мистецтв, яку міг собі дозволити кожен. Коротко кажучи: дрібниця. Це те, що початківець у бойових мистецтвах, прийшовши до книгарні, мав би купити першим. А ті, хто цього не робив, в підсумку вчилися того ж самого, тільки шляхом набитих синців та гуль. Коли він тільки починав вивчення бойових мистецтв, існувало три найвідоміші основні техніки: «Рівновага шести», «Право обмірковування» та «Три мечі». Проте, коли Чон Мьон став відомим, як один із найвидатніших фехтувальників третього покоління, основні техніки бойових мистецтв крутилися навколо тай цзі. Тож чому він розпочав вивчення саме цієї дешевої техніки зараз? — спитаєте ви. Тому що насправді вона дуже цінна! Рівновага шести була однією з початкових технік клану гори Хвашань. Усі, хто заходив на гору Хва, були навчені «Рівновазі шести», оскільки вона могла очистити будь-яке тіло від нечистот. На жаль, вона не зміцнювала внутрішню ці, проте робила тіло здоровішим. Ті, хто не розуміли потенціалу цієї техніки, зневажали та проклинали її настілки, що її ледь не виключили з вчень клану Хвашань. Тож новачки теж неминуче зненавиділи «Рівновагу шести». Але Чон Мьон добре знав: вона зовсім не була марною. Інакше Чон Мьон ніколи не досяг би тих висот, які підкорив сто років тому. — У всього є мета. «Рівновага шести» не збільшувала ні силу, ні ці. Чесно кажучи, якщо порівнювати ефективність технік внутрішньої ці, «Рівновага» мала менш ніж одну десяту ефективності інших технік. Водночас вона неперевершено виконувала те, для чого її створили: повністю очищувала тіло практика. Простіше кажучи, вона була основою. Фундаментом. Вона була найкращою технікою, аби очистися, а також вдосконалити даньтянь та тіло. Однак результати її використання були непомітні неозброєним оком, адже люди помічали свій даньтянь тільки під час використання навичок. Зрештою, навіть гора Хва перестала її вивчати. «Рівноваги шести» проходили на першому занятті, як данину традиціям, але після цього ніколи більше не згадували. Жах. Який був сенс намагатися бігати чи літати, якщо навіть повзати ще не навчився? В минулому житті Чон Мьон теж не хотів практикувати техніку, яка не приносила моментальних результатів. — Така величезна втрата. Дідько! І про це він шкодував найбільше. Якби я повністю опанував «Рівновагу шести» замість того, аби переходити до іншої техніки, то міг би бути вдвічі сильнішим. Але неможливо перезалити фундамент, якщо на ньому вже збудована вежа. На щастя, у Чон Мьона з’явився шанс виправити старі помилки. Цього разу він завершить її, прискіпливо звертаючи увагу на кожну деталь. Моя нова вежа буде більшою та гарнішою за попередню. Глибоко вдихнувши, Чон Мен заплющив очі й пригадав усе, що знав про «Рівновагу шести». Коли він заспокоювався, його ці збуджувалась. І з кожним вдихом, коли кисень наповнював тіло, ці ворушилась. У початківцям йшов приблизно місяць на те, аби відчути, як кисень рухається тілом, але Чон Мьону стільки часу не потрібно було. «Рівновага шести» спрямовувала енергію з повітря й дозволяла їх осісти в нижній частині живота. Тепер починається справжня робота. Чон Мьон не мав наміру зупинятися лише на базовому рівні цієї техніки. Можливо, це було б великим досягненням для початківця, але не для того, хто вже пройшов свій шлях бойових мистецтв. Ще трохи… Він зосередився на тому, щоб відфільтрувати нечистоти в ці. Мов перебирав тканину, обережно витягаючи кожну нитку, що зіпсувалася чи не так стирчала. Тепер все було досконало. Чон Мьона не хвилювала кількість зібраної ці, йому була потрібна тільки єдина у своєму роді найчистіша ці. Ці почала згасати. Вона була розміром з просяне зернятко, і з кожною миттю ставала все меншою. Минуло більш ніж півдня, і від неї лишилася тільки дрібка енергії. Будь-хто інший посоромився б назвати її даньтянем. — Фу-у-ух. Нарешті Чон Мьон розплющив очі. Його обличчя було вкрите потом. Лахміття, в яке він був одягнений, було просякнуте потом та покрилося брудом, що вийшов з тіла. Чон Мьон і до того був далеко не чистим, але це був вже зовсім новий рівень. — Вперше роблю це настільки зосереджено… Для нього це було навіть не стільки складно, скільки живодайно. Чон Мьон був вдоволений результатом, хоча їх доволі складно було назвати даньтянем. Він був слабким — за всю історію бойових мистецтв не знайшовся б дяньтянь, слабший від Чонмьонового. Але він знав: це перший крок до ідеальної основи. Цей маленький Даньтянь був воротами до абсолютно нового світу. Ця частинка чистої ці буде рости, як сніжний ком, і створить нестримний зсув. Правильно, так само як… ...той виродок Небесний Демон. Чон Мьон напружився. Він думок про Чон Ма спиною пробігав холодок. Він вже навіть людиною не був. Він був непереборним. Ні, слова не здатні цього описати. Загін найелітніших воїнів з усіх кланів навіть не бився з сектою Небесних демонів; їх єдиною ціллю був лише сам Небесний демон. Але що вийшло в результаті? Поразка та абсолютне знищення. Не буде перебільшенням сказати, що Небесний Демон самотужки переміг Великі Клани. Можливо… Можливо, цього разу Чон Мьон стане таким же могутнім, якщо зробить усе правильно. — Гаразд… Він спробував вскочити на ноги, але лише ледь помітно привстав, перш ніж похитнутися і впасти обличчям додолу. — Угх… Невже він був безсилий від перевтоми? — Кх-х! — Чон Мьон сперся на руки, щоб піднятися. Або принаймні спробував. Руки навіть не поворухнулися. — Га? Ніби затремтіли, ніби від удару блискавки. Вигляду власних рук, що тремтіли, як сухенькі гілочки на вітру, був жалюгідним. — Чому?.. Ну що тепер? Такого не мало б бути. Коли людина залучає внутрішню ці, тіло повинно було мати значно більше сил. — С-стривайте… Чон Мьон перевів погляд на низ живота. Там була зібрана найчистіша у світі ці… маленька, як мурашине око. Достатньо чистою, аби задовольнити навіть Святого меча Сливового цвіту, але… навпрочуд маленькою. Іншими словами… — Чорт! Зараз це не допоможе мені користуватися тілом! Як я міг забути?! — схопився за голову він, катаючись по землі. Треба було подумати, перш ніж починати! Думай! Думай, Чон Мьоне! Тобі мізки нащо потрібні? Він чув голос сахона Чан Муна, який картав його: — Будь ласка, думай хоч трохи, перш ніж робити! Голова тобі потрібна не для декорації, Чон Мьоне, користуйся нею іноді! Якби я знав, що все так складеться, то краще продумав би свої дії. — І як я маю дістатися Хвашаню з цим тільцем? Яка відстань звідси до Хвашаню? Близько… — Д-двох тисяч миль? — він жалісно закліпав очима. Дві тисячі милі? Та навіть звичайній людині буде складно її подолати, що вже казати про дитину-жебрака, що каші до роту не брала! — Тьху! — Чон Мен потер обличчя. — Угх, це кляте життя! Що ж робити? Я вже створив свій Даньтян, і переформувати його не можу, навіть якщо знаю, як це зробити. Легкі та короткі шляхи погано закінчуються. Не збираюся більше жертвувати майбутнім заради сьогодення! Оце так головоломка… Чон Мьон зітхнув і підвівся з землі. — Що це, в біса, за життя? Все, що йому досі траплялося на шляху, — труднощі, яким кінця-краю немає! Але тяжкі випробування виковують з людей героїв! — Немає нічого, що неможливо зробити, проявивши трохи наполегливості! Чон Мьон зціпив зуби й пошкандибав в сторону міста. *** Він впав додолу. Прийшов час нарешті усвідомити, що також існує те, що неможливо зробити лише завдяки силі волі. Чон Мьон вперше відчув, що щось здатне його спинити. Біль в ногах він терпів, але було дещо, чому протистояти йому було не насилу. Я голодний. Ніщо не здатно було втамувати голод, який лютував у його порожньому шлунку. Не те щоб Чон Мьону до цього зовсім не знайомий був голод: практика іноді потребує дисципліни. Вживання їжі було актом прийняття зовнішньою ці, тож, звісно, вона також мала нечисту ці. Отже, ті, хто шукав лише чистої ці, забороняли собі вживати їжу. Були часи, коли Чон Мьон хотів кинути навчання, але зрештою він був справжнім послідовником клану гори Хва, тож став нечутливим до голоду. Принаймні він так думав. Чон Мьон вперше відчув різницю між вибором щось не робити і неможливістю зробити це: шалений голод неможливо було подолати терпінням. Здавалося, його шлунок з’їдав його зсередини. Чон Мьону вдалося вибратися з лісу до міста, але на більше він був нездатен. Було б правильніше сказати, що з лісу він просто таки виповз. Вперше питання життя та смерті після переродження постало переді мною через якийсь голод? Ха! Для нього це був абсолютно новий рівень абсурду. Зрештою, ким був Чон Мьон? Один з найвидатніших фехтувальників свого покоління… Ах, я втомлений. І голодний. Він був упевнений, що смерть вже дихає йому в спину. Він намагався зібрати ці, щоб перетворитися з людини на дикого звіра, але натомість став хробаком. Ні, якщо подумати, це тіло з самого початку голодувало. Просто усвідомив він це лише тоді, коли опинився на порозі смерті. Що ж робити? Щоб придбати їжу потрібні гроші, а щоб отримати гроші, потрібно працювати. Але працювати в нинішньому стані я неспроможний. Саме тоді звідкись пролунав шурхіт. _________ Прим. Maids: Нам терміново потрібні перекладачі! Якщо ви хочете спробувати свої сили або вже маєте досвід, пишіть в телеграм (@NAH_v1p3r).
Читати
Відгуки
Наразі відгуки до цього розділу відсутні!
Зареєструйтеся або увійдіть, аби лишити Ваш коментар!