Фелікс трохи посунувся, і я побачила назву книги, яку він читав. «Теорія Соціології». Якраз те, про що я говорила з паном білявкою.
— Угу. Якщо ти закінчив, пограйся зі мною.
Фелікс мав би одразу ж підвестися та виконати мою забаганку, але замість цього він тільки печально всміхнувся.
— Мені шкода, принцесо. Але я не можу погратися з вами, не виконавши сьогоднішню роботу.
— І як багато часу тобі потрібно?
— Щойно дочитаю, мені потрібно буде вивчити ще 50 слів атлантанською.
Щось не так. Чому братик став так дивно поводитися?
— С-справді? Але чому ти раптом взявся за це?
Варто мені було озвучити свої думки, як він почухав потилицю.
— Чесно кажучи, тоді я дуже розчулився.
— Га?
— Не очікував, що принцеса назве мене своїм другом.
У мене морозець побіг хребтом.
Звісно, я сказала так пану білявці, але… я ж не серйозно… Кх… Чорт, тепер мене гризе провина.
— Тому я вирішив стати другом, за якого вам не буде соромно.
Від його впевненого тону я запанікувала. Стривай-стривай. Яким боком навчання пов'язане з тим, щоб бути моїм другом?
Я задумливо насупила брови, аж поки в голові не пролетіла думка.
«Афі не хоче дружити з кимось дурнішим за неї».
У мене аж щелепа відвисла, щойно я згадала ці слова.
— Тому я викладусь на повну, принцесо.
Я обливалася холодним потом, дивлячись на його сяючі щенячі очі. Га-а? То ти навчаєшся заради мене? Т-тільки через те, що я сказала, ніби не хочу дурніших за мене друзів? Та я ж просто ляпнула це, щоб заткнути Білявку!
— Ну… Фелікс — друг Афі навіть якщо цього не робитиме…
— Ні в якому разі. Це найменше, що має вміти друг принцеси.
— Т-ти не зобов’язаний…
Але лицар лишився непохитним:
— Я, Фелікс Робейн, готовий віднині стати новою людиною, — рішуче підняв кулак він, щиро загорівшись цією ідеєю.
Тож мені не лишалося нічого, крім як попрощатися та залишити кімнату.
О-оу. Такі відчуття, ніби я напустила туману на наївного братика… І чому ж він такий невинний?!
Від думок про те, як палахкотіли його очі в мені аж совість прокинулася. Жах. Я ж геть не цього хотіла!
Я вийшла в сад і вмилась. Угх! Ну правда, що ти з ним будеш робити?! Знаю я, це все моя провина, треба було слідкувати за язиком. Шмиг. Дурепа. Афі — дурна комашка. Хник-хник.
Шурх.
Я хотіла знову плеснути собі водою в обличчя, але зупинилася, прислухаючись до шурхоту, що почула з кущів.
Га? Це ще що?
Я помітила чорне хутро в зелених виноградних лозах.
Мені стало цікаво, що це. Що ж? Пилюка? Але хіба вона щойно не ворухнулася?
Шурх.
Ах! Цей кудлай знову поворухнувся. Цікавість зростав з кожною секундою, і я повільними тихими кроками наблизилася до нього. Розсунула кущі і…
— Яка гарнюня!
На мене вирячилися великі круглі очі. Ах, що це? Фея? Що це за миле створіння? Ця істота з чорним хутром не було схоже ні на кішку, ні на собаку. Поняття зеленого не маю, що це, але воно таке-е-е миленьке!
— Ходи-но сюди, я дам тобі смаколиків.
Хіба в Рубіновому палаці жили подібні тварини? Я захоплено простягнула руку до малятка. Хочу його погладити! Хочу його пожамкати!
Але воно зиркнуло на мене, а потім втекло.
— Ах, чекай!
Пухнастик знову гайнув в кущі. А-а, ні! Ну дай я тебе погладжу!
Я вирушила за ним.
— Сажик!*
*[1] Від «сажа».
Я вже навіть ім'я тобі вигадала! Вперше відчула, що ця зустріч була призначена мені долею! Ну, не враховуючи ту вродливу сестричку з мого сну.
— Сажику, ну де ти?
Кс-кс, ходи сюди. Йди до мене, ми і так вже надто довго граємо в хованки. Я дам тобі поїсти і вичешу хутро.
Я вирушила шукати далі.
А! Ось воно! Чорне хутро! Я тихенько підійшла до нього і раптом накинулася.
— Попався!
— Угх!
Але замість цього почула чоловічий голос.
Га?! Це не Сажик? Попри цікавість, я мимоволі вскрикнула.
— Ва-а-а!
Стій, я падаю, падаю!
Шурх!
Я відчула, як спину подряпало листя та гілки. Боляче було падати на них всією своєю вагою.
Ай! Ай-я-яй! Роздряпана спина відгукнулася болем, від чого я завмерла, а на очах бриніли сльози.
— Угх! І з якого переляку?... — почула я низький чоловічий голос.
Варто було поглянути на його джерело своїми заплаканими очима, і я затамувала подих.
— Гей, боляче. Годі тягнути мене за волосся.
У нього були прекрасні, схожі на троянди, рубінові очі. Хтось сказав би «моторошні», адже такого кольору очі бувають зазвичай у персонажів жахастиків, але зараз вони здалися мені надзвичайними.
Так що я там робила з його волоссям…
— Злізь з мене.
— Ах!
Йосип босий, я йому в волосся вчепилася! Крім того, ще й впала на нього! Тепер зрозуміло, чому було не так вже й боляче.
Я шоковано відсахнулася. Тоді юнак встав і доторкнувся свого зап'ястка.
Здається, я вивихнула йому руку, коли накинулася. Він насупився, після чого потер шию.
Опустивши погляд, я побачила чорні пасма його волосся.
Ха-ха...Тепер, придивившись, я бачу, що, на відміну від хутра Сажика, у його волосся був блакитний відлив…
Я швиденько перевела погляд з його волосся на траву, поки він не помітив, що я витріщаюся.
— А ця малючка важка.
В будь-якому разі, чому братик такий схожий на ляльку?
— Ти хто?
На вигляд йому було чи то 17, чи то 18. Виглядав як старшокласник, гарненький настільки, щоб змусити серденько людей навколо нервово тьохкати в грудях. Але не в тому сенсі, як зазвичай говорять про дівчат… А скоріше, мов айдоли, про яких мені весь час торочила подруга з минулого життя. Словом, неймовірний красунчик.
— Братику, хто ти? Сюди не кожного пускають.
— А я і не «кожний».
Він що, тут працює? Тоді зрозуміло. Але все одно, чоловікам заборонено відвідувати Рубіновий палац, тож його тут бути не повинно.
Само собою, виключенням був Фелікс, якому Клод особисто наказав приглядати за мною. Минуло вже 2 роки, але він все одно не зробив нічого такого важливого, адже це місце завжди було мирним.
Тому вся його робота полягала в тому, щоб доставляти мене Клоду і гратися зі мною, якщо Лілі була зайнята.
— Схоже, ти носійка імператорської крові. Коли це у Кайлума з'явилася дочка?
Про що це він? Очевидно, що я спадкоємиця, я ж тут єдина дитина. І що? Кайлум? Де я вже чула це ім'я?
— Скільки тобі років?
— Сім.
Постривайте. А чому це я йому відповідаю? Я навіть не помітила, як випалила відповідь.
Він знає, що я імператорської крові, проте не знає, хто я? Геть заплуталася. Хто він взагалі такий?
— Братику, ну справді, хто ти? І що тут робиш?
Почувши моє питання, він підняв ліву руку.
— Ловлю його.
— Сажик!
У нього в руці було те, що я так довго шукала. Золотисті очі налякано глипали на мене. Він гарикнув і смикнувся вбік, намагаючись втекти, але завмер, коли рубінові очі перевели погляд з мене на нього.
— Братику, він твій?
— Невже ти вперше його бачиш?
Це ще що за питання? Звісно ж, інакше не питала б. Він говорив так, наче був здивований тим, що я вперше побачила Сажика. Га? Стривайте, він сюди хіба не по нього прийшов?
— Принцесо! — долинув знайомий голос. Це був Фелікс.
Мабуть, йому стало ніяково від того, що віддав перевагу навчанню, а не мені. Або ж Лілі веліла знайти мене.
І я вирішила покликати його, бо знаходитися тет-а-тет з незнайомцем було лячно,..
— Фел…
Клац.
…коли юнак клацнув пальцями, і сталося щось неймовірне.
— Куди ж вона пішла?
Фелікс, який прийшов на шурхіт, просто відвернувся, коли наші погляди зустрілися. А тоді ще декілька разів покрутив головою, немов досі шукав мене.
— Ф-Феліксе?
Я покликала його, але все було даремно.
Клац.
Той хлопець знову клацнув пальцями. І тоді Фелікс задумливо проговорив:
— А! Точно. Я ще не вивчив ті 10 слів атлантанською. Треба покінчити з цим і вирушати на пошуки принцеси, — а тоді пішов собі далі.
— Буде багацько проблем, якщо нас знайдуть.
Я шоковано дивилася Феліксу вслід.
— Ці Обелійські виродки завжди скаженіють, коли бачать людей, — пробурмотів роздратовано парубок і перевів погляд на мене. — Тому я лежав собі тут тихенько, але мене знайшла ти. Що ж робити?
Він деякий час розглядав моє лице, роздумуючи над чимось. Я помітила, як Сажик знову загарчав і почав борсатися, намагаючись вирватися. Однак, зараз мене хвилювало дещо інше.
— Гей.
Моє серце забилося частіше.
— Що ти щойно зробив?
— Всього лиш звільнив себе від дечого дратуючого. Та все ж, як дивно. Не очікував, що мої мана і почуття так послабилися.
Далі
Розділ 25
Він ледь помітно насупився та кілька разів стиснув кулаки, мов тіло не дуже добре його слухалося. — Ти чаклун? — захоплено заверещала я і наблизилася, дивлячись на нього сяючими очима. Ну не могла я стримати захоплення! — Га? Угх, бісить… Ти що, вперше чаклуна побачила? І глянув на мене як на якусь дивну дитину. Невже придворний чаклун?! Тепер зрозуміло, чому він зміг таке провернути! Хоч в Обелії і були маги, кажуть, навіть з магами імператорського палацу їх ледве набереться півсотні. Звісно, я чула, що Клод здатен використовувати магію, але я цього на власні очі не бачила, тому не рахується! Тож нічого дивного в тому, що цей юнак викликав у мене такий інтерес не було. — А ще? Що ще ти можеш? Він вирячився на мене як на якесь диво, бачачи, наскільки я зраділа. На обличчі у нього було помітно збентеження, мов він не знав, який варто зробити вираз обличчя, і зрештою просто махнув рукою. — Ось це, наприклад. Клац! І в повітря здійнялися мильні бульбашки. — Ва-а-а! Щойно! З його рук! З’явились бульбашки! Я думала, він зробить щось карколомне, але магія виявилася досить нехитрою. Та хай там що, в той момент я справді відчула себе щасливою семирічною дитиною. Прозорі чисті бульбашки закружляли, виблискуючи на сонці. Подув вітер, і вони наблизилися до мене, тож я замахала руками, намагаючись їх спіймати. І бульбашки луснули, залишивши після себе тільки аромат мила. Ах, як же приємно пахне. Але що ж це таке? Важко дихати… — Гр-р-р! І тоді бульбашки, з якими я гралася, раптом щезли. Я розплющила очі, наче щойно прокинувшись. Га? Коли це я встигла заплющити очі? У-у-у… У-у-у… Але це скуління… Нещодавно здавалося, мов дикий звір який гарчав, а зараз тільки скиглення. — Ха. Ну ви тільки гляньте. Я здивовано глянула на юнака. — Ти що це, заважати мені вирішив з твоєю-то силою? — пробурчав він, впершись поглядом в Сажика. Погляд його був холодним, мов лід. — Ти, дрібна тварюко. Мені що, тебе прикінчити? І Сажик знову заскиглив. Що щойно відбулося я гадки не мала, але очевидно було, що він знущався із Сажика. — Не чіпай Сажика! Яке право ти маєш його вбивати?! Тільки справжній лиходій знущатиметься з такого милого створіння! Покидьок! Сміття! Навіть для переробки непридатний! — Сажик же не твій, чи не так? — спитала я, бо переконалася, що Сажик — не його улюбленець. І тоді юнак з якимось тупим виразом обличчя глипнув на мене. — Ти взагалі про що? Ця штука твоя. Знову якусь дурню меле. Якби я була його власницею, з якого дива мені питати чи твій він? — Вперше бачиш чаклуна, те ж стосується і священної тварини. З якої глушини ти взагалі вилізла? Але дивився він на мене так, ніби це я тут божевільна. Угх, здається, я починаю втрачати самовладання. Він насупився і спитав: — Ти точно дочка Кайлума? — Він не мій батько! Я із самого початку намагаюся тобі це сказати! — Ні? Справді? Схоже, я проспав трохи довше, ніж планував. Як там його сина звали, здається… — він задумливо потер підборіддя, і тут його лице просяяло. — А, точно. Етернітас. Так ти дочка того гівнюка? Кайлум був хлопцем розумним, але от його син та донька… А от це ім'я я добре знала. Етернітас. Він був імператором три покоління тому, і його ім'я значило «Вічність». — Що ти взагалі мелеш?! Мого тата звати Клод! Окей, можеш знову про глушину сказати. А ти тоді де жив, у підземеллі під цією глушиною? І чому ти говориш про колишніх імператорів як про своїх друзів дитинства? А! Тепер згадала, де я чула про Кайлума. Він же був імператором до Етернітаса, але помер настільки рано, що його ім'я навіть не в кожному підручнику з історії знайти можна. — Клод? — Ага! — Стривай, нинішнього імператора справді так звати? — Ага! Ах! Так це що виходить, я одна-однісінька в саду з цим божевільним? Я ледве стрималась, щоб не закричати, та все ж вчасно закрила рота. Е-ем, здається, мені вже час. Я якраз згадала, що мені треба дещо зробити… — Аха-ха-ха-ха! — раптом зайшовся сміхом хлопець. Я глянула на нього. Такий раптовий сміх після хвилинної тиші цілком міг злякати, втім, він був настільки дзвінким, що у мене геть не виникло переляку. — Ха-ха! Що за?.. Вперше таке бачу. Світ що, на вуха встав, поки мене не було? Мене зачарувало його усміхнене обличчя. Хах, так ти більше схожий на юнака. Чи не тому, що така осяйна усмішка була дещо невинною? Зараз його обличчя сильно відрізнялося від того, з яким він нещодавно дивився на Сажика, тож я мимоволі зацікавилася, скільки ж йому насправді років. — Га? — він раптом припинив сміятися і зазирнув мені в обличчя. Його вираз посерйознішав. — Чекай-но. Він навіть почав мацати моє обличчя. Щ-що ти коїш?! Як смієш так просто чіпати обличчя дівчини, яку щойно зустрів?! — Гм-м? Тим часом Сажик, користуючись моментом, зістрибнув у траву. Втім, не втік, а вскочив мені на руки. Ах, пречудово! Було б ще краще, якби переді мною не стояв цей крученик. — Що ж це? Він продовжував розглядати моє обличчя, нахиляючи його то в один, то в інший бік. Здавалося, мов його багряні очі гляділи мені прямо в душу. Я навіть відштовхнути його не спромоглася, — так вже вони вп’ялися в мене і немов взяли під владу. — Вражаюче… Ніколи раніше такого не бачив. В його рубінових очах спалахнув інтерес, а я могла лиш мовчки дивитися їм у відповідь. — Останнім часом було достобіса нудно, але тепер стає цікавіше. Раніше він більше походив на ляльку, що намагалася імітувати людські емоції… Але зараз ця лялька справді перетворилася на людину. Та його наступні слова шокували мене. — Що ж робити? Чи варто просто лишити тебе живою? Ем-м, шо? Це ж зараз не мене стосувалося? Ти мав на увазі моє життя? Не своє? Та що не так з цим триклятим світом?! То Клод мене прикінчити хоче, а тепер і цей недорозвинутий також?! Я навіть не стільки його слів злякалася, скільки усвідомлення масштабів безладу, що коїться у цьому світі. Чи, може, я просто не повірила його словам, через те якими ясними були його зіниці… В будь-якому випадку, він же точно з глузду з'їхав! У-у-у… І тоді Сажик на моїх руках заскавучав. Від цього звуку увага від мене знову перейшла на нього. Юнак якось зловісно всміхнувся. — Гаразд. Сьогодні у мене гарний настрій, тож я скажу, що це. Та ні, мені ані каплі не цікаво. Навіть не кажи. Не міг би ти просто одразу загубитися? Та все ж його наступна фраза моментально мене зацікавила. — Він народився з твоєї мани. Га? — Народився з моєї мани? Але варто мені було перепитати, і він знову вирячився на мене, мов на дурепу. Звісно ж я розгубилася, п-паскудо! Для всіх тут я була генієм, як ти смієш дивитися на мене як на ідіотку? — Тому, хай ти і спадкоємиця імператорської крові, мани у твоєму тілі немає. Хіба батько тобі не розповідав? Судячи з твоїх очей, він також імператорської крові, хай і кличуть Клодом. Я знав, що в Етернітаса був жахливий характер, але назвати сина Клодом… Навіть не знаю, у чому його виправити в першу чергу. По-перше, я не чула від Клода нічого про ману, а по-друге, він — не син Етернітаса. Хіба я не казала, що Етернітас був імператором три покоління тому?! — Угх, дратує. Сказав всього декілька слів і вже біситься. — Так, кажеш, Сажик — священна тварина, народжена з моєї мани? Що таке ця священна тварина? — Священна тварина… — він ненадовго задумався, і продовжив: — Можеш вважати це своєю кристалізованою маною. — Кристалізована мана? — Коли твоє тіло її поглине, ти зможеш вільно використовувати магію, — він скорчив невдоволену гримасу, а ля «невже я повинен все тобі розжовувати» і продовжив: — І священна тварина з'являється не у кожного, тільки у того, чия мана ллється через край. Це створіння цілком і повністю складається з мани. Від його слів у мене в голові наче лампочка загорілася. — Тому зазвичай ця штука завжди вештається поруч з господарем, але ця тварюка, мабуть, надто сором'язлива. Якщо узагальнити, то я занадто крута, правильно? І тому моя мана покинула тіло, так? Бо занадто сильна. Це для моєї ж безпеки! — То, кажеш, я приголомшливий маг?
Читати
Відгуки
Наразі відгуки до цього розділу відсутні!
Зареєструйтеся або увійдіть, аби лишити Ваш коментар!